ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/683/19                                                                                    Суддя першої інстанції: Журавель В.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  06 лютого 2020 року                                                                                       м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          судді-доповідача                       - Горяйнова  А.М.,
          суддів                                            - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,   
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року, яке ухвалене в порядку письмового провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, за участю третьої особи - Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визнання протиправною та скасування вимоги, 

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 06 листопада 2018 року № Ф-18084-17. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року вказаний адміністративний позов було задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску за 2016-2018 роки, у зв`язку з чим йому направлено вимогу про сплату боргу (недоїмки).
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення адміністративного позову, а підстави для його зміни чи скасування відсутні. 
Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року - без змін виходячи із наступного.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 відповідно до рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області від 06 листопада 1993 року № 216 отримав  свідоцтво право на здійснення  адвокатської діяльності. 
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ДФС у м. Києві як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльність та є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок). 
Відповідач виставив ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 листопада 2018 року № Ф-18084-17, згідно з якою у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 17538 грн 96 коп.
Не погоджуючись із вимогою контролюючого органу, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання її протиправною та скасування. 
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що вона не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.
Суд першої інстанції врахував, що податковий орган не встановив факту отримання позивачем доходів від адвокатської діяльності. Будь-які відомості та докази щодо цього у справі відсутні. Позивач зазначив, що він є працівником двох бюджетних організацій, де одержує заробітну плату, з якої утримуються всі види податків, передбачені законодавством, про що в ДФС є необхідна інформація. У свою чергу відповідач достовірно не встановив, чи отримував позивач дохід від здійснення адвокатської діяльності, чи був найманим працівником і за нього сплачувався ЄСВ роботодавцем. Враховуючи те, що відповідачем не перевірено вказаних обставин, винесення оскаржуваної вимоги є передчасним. 
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Платники єдиного внеску визначені у ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Згідно з ч. 5 ст. 4 вказаного Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Положеннями абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  передбачено, що платниками єдиного внеску є також роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до пп.  14.1.226  п.  14.1  ст.  14 Податкового кодексу України  самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
У свою чергу пп. 14.1.195  п.  14.1  ст.  14 ПК України  визначає, що працівником є фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Єдиний внесок, згідно з абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нараховується:
-          для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
-          для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Разом з тим, правовідносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює,  Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  не врегульовано.
Відсутність такого правового регулювання стала підставою для виникнення спору щодо наявності у ОСОБА_1 обов`язку сплачувати єдиний внесок з огляду на його включена до реєстру застрахованих осіб як фізичної особи, що яка здійснює незалежну професійну діяльність. 
При вирішенні справи колегія суддів, керуючись ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує правову позицію Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права, що викладена в постанові від 05 грудня 2019 року у справі № 260/358/19. 
Верховний Суд зазначив, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Разом з тим, Верховний Суд дійшов висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема,  адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу    лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм  Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
У відзиві на адміністративний позов від 13 березня 2019 року Головне управління ДФС у Київській області зазначило, що зазначена у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 06 листопада 2018 року № Ф-18084-17 заборгованість у розмірі 17538 грн 96 коп. складається із сум єдиного податку:
-          1719 грн 42 коп. - частина єдиного внеску, самостійно зазначеного позивачем у звіті від 21 квітня 2017 року № 1700009613 за 2016 рік;
          -          8448 грн 00 коп. - автоматично здійснене нарахування єдиного внеску за 2017 рік;
          -           2457 грн 18 коп. - автоматично здійснене нарахування єдиного внеску за І квартал 2018 року;
          -           2457 грн 18 коп. - автоматично здійснене нарахування єдиного внеску за ІІ квартал 2018 року;
          -           2457 грн 18 коп. - автоматично здійснене нарахування єдиного внеску за ІІІ квартал 2018 року. 
Позивач надав до суду апеляційної інстанції витяг з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5. 
Дослідивши зазначений витяг, колегія суддів встановила, що протягом 2016-2018 років ОСОБА_1 був найманим працівником. Роботодавці (страхувальники з кодами 01994161 та 02143749) протягом вказаного періоду щомісяця сплачували за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що у відповідача були відсутні підстави здійснювати автоматичне нарахування позивачу єдиного внеску за 2016-2018 роки та вносити відповідні суми до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06 листопада 2018 року № Ф-18084-17.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 30 травня 2019 року та не можуть бути підставою для його скасування. 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -       
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                       А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            Л.О. Костюк      

                                                                                                    Є.В. Чаку