ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» січня 2020 року
м. Харків

справа № 642/2768/18 

провадження № 22-ц/818/674/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,
суддів: Бровченка І.О., Бурлаки І.В., 
за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:
представника позивача - Рябініна С.В. ,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: Регіональний сервісний центр в Харківській області, ТФ «Полюс» ПП про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Рябініна Сергія Володимировича на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Вікторовим В.В.,-

ВСТАНОВИВ:

08 червня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: Регіональний сервісний центр в Харківській області, ТФ «Полюс» ПП про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначив, що 12 листопада 2005 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. 
В даному шлюбі ним було придбано автомобіль марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, номер шасі (кузова рами): НОМЕР_1 (далі - автомобіль).
Даний автомобіль було зареєстровано на ОСОБА_2 
02 вересня 2017 року ОСОБА_2 автомобіль було продано без відома позивача, шляхом укладення з ТФ «Полюс» ПП договору купівлі-продажу. Письмову згоду позивач на продаж ОСОБА_2 автомобілю, який є спільною сумісною власністю подружжя, не надавав. 
Зважаючи на зазначене, просив суд визнати укладений 02 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ТФ «Полюс» ПП договір купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнати зазначений вище автомобіль спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , скасувати державну реєстрацію автомобіля за ОСОБА_5 , витребувати автомобіль з володіння ОСОБА_5 , стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати. 
19 листопада 2018 року ОСОБА_2 було подано відзив на позов, в якому зазначила, що 29 березня 2017 року ОСОБА_4 шляхом укладення договір купівлі-продажу продав автомобіль «Toyota Land Cruiser 200», державний номерний знак НОМЕР_2 , який є спільною сумісною власністю подружжя. Згоди на продаж даного автомобіль нею не надано. 
Також ОСОБА_4 без її згоди були продані шляхом укладення договорів купівлі-продажу два мотоцикли марки «BMW K1300R» та «Suzuki SV 65OS».
Зважаючи на те, що ОСОБА_4 продав без її згоди вказане спільне сумісне майно, вона також самостійно, без згоди останнього, уклала договір купівлі-продажу спірного автомобілю. 
Позов ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, оскільки законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому, при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. 
14 грудня 2018 року ОСОБА_4 надав суду заперечення на відзив, в якому зазначив, що вказане ОСОБА_2 у відзиві на позов майно не є предметом спору у даній справі. Викладені у відзиві доводи ґрунтуються на припущеннях. ОСОБА_2 умисно продала спірний автомобіль своєму батькові ОСОБА_5 . Після продажу автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя та не може бути предметом спору про поділ майна подружжя. ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу автомобіля зі своїм батьком, її воля спрямована на фіктивний перехід права власності на автомобіль до близького родича. Тобто, метою ОСОБА_2 було під час укладення договору купівлі-продажу уникнути його поділ у разі подання до суду позову про поділ майна подружжя. 
09 жовтня 2019 року представником Регіонального сервісного центру у МВС в Харківській області подано відзив на позов, в якому зазначив, що позов не підлягає задоволенню. 02 вересня 2017 року спірний автомобіль перереєстровано у зв`язку із втратою свідоцтва про реєстрацію. На автомобіль оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4. Номерні знаки та власник не змінювалися, відомості про право керування не зазначалися. Також 02 вересня 2017 року транспортний засіб перереєстровано на ім`я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу та оформлено свідоцтво про реєстрацію. 09 вересня 2017 року автомобіль знято з обліку для реєстрації, а 24 вересня 2018 року зареєстровано на ім`я ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу. На автомобіль оформлене свідоцтво про реєстрацію та закріплено номерні знаки НОМЕР_3 . 
Зважаючи на те, що реєстраційні дії здійснені в межах чинного законодавства, підстави для скасування реєстрації відсутні.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, позов задовольнити. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам у справі. Суд необґрунтовано не розглянув клопотання про допит свідка ОСОБА_5 та дійшов помилкового висновку, що відсутність згоди другого з подружжя при укладенні договору купівлі-продажу спільного сумісного майна не є підставою для визнання цього договору недійсним. Висновки суду стосовно того, що позивачем не надано доказів, що свідчать про недобросовісність відповідача під час укладення договору купівлі-продажу спростовуються наданими ОСОБА_2 в судовому засіданні поясненнями, в яких вона визнала, що умисно продала спірний автомобіль батькові з метою уникнення розподілу майна. Вказаним поясненням не надано належної правової оцінки. 
02 грудня 2019 року ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вона є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Зазначила, що доводи позивача стосовно того, що судом першої інстанції не було розглянуто та вирішене клопотання щодо допиту ОСОБА_5 не відповідає фактичним даним. Посилалась на те, що спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний нею особисто за власні грошові кошти. Також навела доводи, аналогічні тим, що були викладені у вищенаведеному відзиві на позов. 
В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 - Рябінін С.В. апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав. 

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечували. 

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони при укладенні договору купівлі-продажу спірного автомобілю діяли недобросовісно, зокрема, що покупець - ОСОБА_5 знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що ОСОБА_2 не отримала згоди на це другого з подружжя та діяла недобросовісно, а тому правові підстави для застосування ч. 3 ст. 215 ЦК України до виниклих правовідносин відсутні. 

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що 12 листопада 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (а.с. 4).

Станом на час розгляду даної справи в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває справа про розірвання шлюбу сторін та поділ майна (а.с. 150-154).

30 листопада 2007 року, за час перебування у шлюбі, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбано автомобіль марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, номер шасі (кузова рами): НОМЕР_1 , який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 6).

02 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу № 4292/17/001805 спірного автомобілю, оформленого суб`єктом господарювання ТФ «Полюс» ПП.

Також 02 вересня 2017 року вищевказаний автомобіль на підставі даного договору купівлі-продажу перереєстровано на ім`я ОСОБА_5 , а 09 вересня 2017 року знято з обліку для реалізації (а.с. 5).

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 

Відповідно до ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 

Частинами 2 та 3 ст. 65 Сімейного кодексу України також передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ч.2 ст. 369 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 07 вересня 2016 року у цивільній справі № 6-727цс16 та правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 31 жовтня 2018 року у цивільній справі № 359/5597/16-ц, укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на підставі спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто уклав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. 

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин).

Дослідивши матеріали справи та заслухавши в судовому засіданні пояснення ОСОБА_2 , колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо недоведення недобросовісності відповідачів під час укладення договору купівлі-продажу автомобіля. 

У відзиві на позов ОСОБА_2 зазначила, що зважаючи на те, що ОСОБА_4 продав без її згоди інше спільне сумісне майно, вона також самостійно, без згоди останнього, уклала договір купівлі-продажу спірного автомобілю марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, номер шасі (кузова рами): НОМЕР_1 . 
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_5 є її батьком. Під час укладення договору купівлі-продажу спірного автомобілю він був обізнаний про те, що ОСОБА_2 не отримувала від ОСОБА_4 дозволу на продаж автомобілю та останній взагалі не знав про укладення зазначеного правочину. Відповідачі уклали відповідний договір купівлі-продажу автомобілю з метою уникнення в подальшому його поділу між подружжям. 
З правового аналізу вищезазначених норм права та наданих ОСОБА_2 пояснень, колегія суддів дійшла висновку про беззаперечне встановлення того факту, що відповідачі під час укладення договору купівлі-продажу діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_5 знав про те, що майно належить подружжю на підставі спільної сумісної власності і що ОСОБА_2 укладаючи договір, не отримала згоди на це ОСОБА_4 . 

Зважаючи на зазначене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності факту недобросовісності відповідачів у справі.

Викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи ОСОБА_2 щодо продажу ОСОБА_4 іншого спільного сумісного майна подружжя без надання нею згоди та проти її волі, не є правовою підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги, оскільки інше спільне сумісне майно подружжя не є предметом розгляду у даній справі.

ОСОБА_2 не позбавлена можливості у встановленому законом порядку оспорювати ці угоди або ставити питання про стягнення Ѕ частини дійсної вартості проданого без її згоди майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя. 

Також колегія суддів вважає недоведеними викладені в зазначеному відзиві доводи ОСОБА_2 стосовно того, що спірний автомобіль не був спільною сумісною власністю подружжя, а був її особистим майном, оскільки був придбаний за її особисті грошові кошти. 

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достовірність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч 1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони, інших юридично заінтересованих у вирішенні справи осіб та суд.

У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу: кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

ОСОБА_2 на виконання зазначених норм законодавства не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які беззаперечно свідчать про те, що автомобіль марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, номер шасі (кузова рами): НОМЕР_1 , був придбаний нею за особисті грошові кошти та є її особистим майном, а не спільним сумісним майном подружжя. 

Що ж стосується посилань ОСОБА_2 на правову позицію Верховного суду України, викладену в постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15 стосовно того, що відсутність згоди одного з подружжя на продаж спільного сумісного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним, то колегія суддів у даній справі її не застосовує, а застосовує вищезазначену правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 07 вересня 2016 року у цивільній справі № 6-727цс16 та в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у цивільній справі № 359/5597/16-ц, оскільки в даній справі є інша обставина, що є правовою підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, а саме недобросовісність сторін під час укладення правочину, а саме обізнаність ОСОБА_5 про те, що автомобіль належить подружжю на підставі спільної сумісної власності і що ОСОБА_2 не отримала згоди на продаж автомобілю від ОСОБА_4 .

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що є достатні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу автомобілю, укладеного між відповідачами, недійсним, а автомобілю марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, номер шасі (кузова рами): НОМЕР_1 , спільним сумісним майном подружжя.

Що ж стосується інших позовних вимог щодо скасування державної реєстрації автомобіля марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, номер шасі (кузова рами): НОМЕР_1 , за ОСОБА_5 та витребування автомобілю з його володіння, то вони також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. 

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів, що містяться у справі, яким було надано повну та всебічну оцінку, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений при поданні до суду позову, в розмірі 704,80 грн. 

На підставі ст.ст. 367, 368, 371, п.2 ч.1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч.1 ст. 376, ст. 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд,- 

ПОСТАНОВИВ: 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Рябініна Сергія Володимировича - задовольнити. 

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: Регіональний сервісний центр в Харківській області, ТФ «Полюс» ПП про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити. 

Визнати договір купівлі-продажу № 4292/17/001805 автомобіля марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, номер шасі (кузова рами): НОМЕР_1 , укладений 02 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , оформленого суб`єктом господарювання ТФ «Полюс» ПП, - недійсним.

Визнати автомобіль марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, номер шасі (кузова рами): НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Скасувати державну реєстрацію автомобіля марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, номер шасі (кузова рами): НОМЕР_1 , за ОСОБА_5 .

Витребувати автомобіль марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, номер шасі (кузова рами): НОМЕР_1 , з володіння ОСОБА_5 . 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 704,80 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Постанову складено «17» січня 2020 року. 
Головуючий суддя:    Судді:	А.І. Колтунова    І.О. Бровченко   І.В. Бурлака