ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року	Львів	Справа № 300/2205/19 пров. № 857/13125/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання -     Гром І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі № 300/2205/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Богородчанської селищної ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії ,-

суддя в 1-й інстанції - Грицюк П. П.,
час ухвалення рішення - 13.11.2019 року, 
місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення - не зазначена,

                                                             в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Богородчанської селищної ради, в якому просила визнати протиправною бездіяльність при розгляді звернення від 19 серпня 2019 року щодо укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури смт. Богородчани у результаті здійснення будівництва об`єкту - громадського будинку з житловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати повторно розглянути звернення від 19 серпня 2019 року відповідно до ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та надати вмотивовану відповідь на всі поставлені у зверненні питання.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм процесуального права, покликаючись на те, що на вирішення адміністративного суду може бути переданий спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб`єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта, а ці суб`єкти відповідно зобов`язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта. Укласти договір про пайову участь, і, відповідно, розглянути звернення про укладення такого договору, відповідно до вимог закону, може тільки Богородчанська селищна рада, яка в даному випадку законодавчо уповноважена владно керувати поведінкою іншого суб`єкта. Таким чином, договір є адміністративним, оскільки укладається за участю суб`єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону, а тому вказана справа повинна розглядатися Івано-Франківським окружним адміністративним судом в порядку адміністративного судочинства. Просить скасувати ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Представник позивача (апелянта) - Давимука В. Я. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та направити справу для продовження розгляду справи.
Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності представника за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін з таких підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції виходив з відсутності підстави для її розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки розгляд такої справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним і таким, що відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.
Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, 06 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Богородчанської селищної ради із зверненням щодо укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури.
03 червня 2019 року відповідачем направлено на адресу позивача відповідь про те, що селищною радою на засіданнях виконавчого комітету вже розглядались попередні заяви з питань пайової участі та про необхідність, усунення недоліків у документації для укладення договору.
22 серпня 2019 року позивач повторно звернулась до Богородчанської селищної ради із зверненням про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури та з інших питань пов`язаних з даною пайовою участю, в тому числі щодо відшкодування різниці між нею здійсненими витратами та розміром пайової участі.
29 жовтня 2019 року Богородчанською селищною радою направлено позивачу витяг з протоколу засідання виконкому Богородчанської селищної ради №53 від 17 вересня 2019 року, в якому зазначено, що рішення щодо укладення договору виконавчим комітетом не прийнято.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач звернулася з цим адміністративним позовом до суду.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наявністю порушень вимог законодавства допущених Богородчанською селищною радою з приводу розгляду заяви щодо укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури селища, і вказує на наявність публічно-правового спору з підстав бездіяльності відповідача щодо розгляду звернення позивача внаслідок порушень зазначених вимог закону, а також покликається на те, що це адміністративний договір.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно з п.1 та п.2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
П.7 ч.1 ст.4 КАС України передбачає, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Згідно з ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №802/2292/17-а (провадження №11-254апп19), і відповідно до ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до вимог ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звернувшись до суду з таким позовом, діє на захист свого по суті цивільного права, складовою частиною якого є укладення договору про пайову участь (пайовий внесок) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури. Пайова участь (пайовий внесок) полягає у відрахуванні замовником до прийняття об`єкта в експлуатацію до селищного бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури селища.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що з урахуванням суб`єктного складу учасників справи та суті спору такий спір має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства, оскільки у цій справі існує невирішений спір про право.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що такий спір необхідно розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки при розгляді звернення про укладення договору про пайову участь порушена процедура розгляду такого звернення, так як Закон України «Про звернення громадян» чітко визначає поняття звернення, а у спірних правовідносинах фактично позивач оскаржує неукладення з нею договору про пайову участь у розвитку інфраструктури селища.
Згідно з п.16 ст.4 КАС України адміністративний договір - спільний правовий акт суб`єктів владних повноважень або правовий акт за участю суб`єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має форму договору, угоди, протоколу, меморандуму тощо, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону: а) для розмежування компетенції чи визначення порядку взаємодії між суб`єктами владних повноважень; б) для делегування публічно-владних управлінських функцій; в) для перерозподілу або об`єднання бюджетних коштів у випадках, визначених законом; г) замість видання індивідуального акта; ґ) для врегулювання питань надання адміністративних послуг.
Проаналізувавши наведені вище правові норми, колегія суддів доводи апеляційної скарги щодо необхідності розгляду цієї справи в порядку адміністративного судочинства, оскільки договір про пайову участь є адміністративним договором відхиляє за їх безпідставністю.
Колегія суддів також звертає увагу на те, п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження з підстав необхідності розгляду цієї справи за правилами цивільного судочинства, ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі № 300/2205/19 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
    Повне судове рішення складено 20 січня 2020 року.