Постанова                                            
Іменем  України                                            
20 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 752/2124/14-ц
провадження № 61-1037св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України, публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Київська міська рада,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у складі судді Антонової Н. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Поливач Л. Д.,
ВСТАНОВИВ:
1.        Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2007 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у 
м. Києві Міністерства юстиції України, публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Київська міська рада, про визнання права власності за набувальною давністю та виділ частки в натурі. 
Позовна заява мотивована тим, що вона разом зі своїми трьома дітьми проживає у будинку АДРЕСА_1 , за місцем проживання колишнього чоловіка ОСОБА_6 , який помер 1996 року. Зазначений будинок належав на праві приватної власності матері колишнього чоловіка ОСОБА_7 на підставі посвідчення на право власності, виданого Київським окрколгоспом від 17 вересня 1927 року за 
№ 3046. Після смерті ОСОБА_7 її колишній чоловік 
ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину, оскільки проживав у вказаному будинку з нею та дітьми, однак у нотаріальну контору своєчасно не звернувся та документів про право власності не отримав. Вважає, що оскільки вона з 1961 року добросовісно володіє та продовжує відкрито безперервно користуватися нерухомим майном, а саме - будинком АДРЕСА_1 , зі згоди попередніх власників (матері колишнього чоловіка та колишнього чоловіка) понад 46 років, то відповідно до статті 344 ЦК України вона набула право власності на вищевказаний будинок за набувальною давністю. 
Також, з урахуванням того, що домоволодіння, у якому вона проживає разом з дітьми, відноситься до літери «Б» та значиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , а домоволодіння під літерою «А», в якому проживає ОСОБА_2 , значиться за адресою: АДРЕСА_2 , зважаючи на певний порядок володіння та користування, що склався між співвласниками, просила встановити факт поділу за нею домоволодіння під літерою «Б», загальною площею - 79,5 кв. м, житловою площею - 45,8 кв. м, як будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зареєструвати за нею право власності на зазначений будинок.
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 
2007 року позов задоволено.
Припинено право власності ОСОБА_7 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_1 . Виділено в натурі 
ОСОБА_1 із зазначеного домоволодіння, окрему будівлю під літ. «Б», загальною площею 38,8 кв. м, житловою площею - 20,8 кв. м, як будинок 
АДРЕСА_1 та окрему будівлю під літ. «А», як будинок по АДРЕСА_1 . Зобов`язано комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти майна» зареєструвати право власності на будинок 
АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2008 року заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 
2007 року скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку.
У січні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним до 
ОСОБА_1 , третя особа - комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти майна», про поділ майна в натурі та визнання права власності.
Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 06 квітня 2009 року просив припинити його право власності на 1/6 частку домоволодіння 
АДРЕСА_2 , визнати за ним право власності на 1/6 частку зазначеного домоволодіння, виділити йому в натурі з домоволодіння № 3 та з домоволодіння № 5 окрему будівлю під літ. «А», загальною площею 
40,7 кв. м, жилою площею 25,0 кв. м, як житловий будинок 
АДРЕСА_2 та визнати за ним право власності на домоволодіння в цілому, зобов`язати комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти майна» зареєструвати за ним право власності на будинок 
АДРЕСА_2 .
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2009 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2010 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2009 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
До спільного розгляду з позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийнято зустрічну позовну заяву Голосіївської районної ради у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти майна», ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про припинення права власності та скасування реєстрації права власності.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 
2014 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов Голосіївської районної ради у м. Києві задоволено частково.
Припинено право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: 
АДРЕСА_2 за ОСОБА_7 , припинено право власності на 1/20 частину житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , припинено право власності на 
9/20 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 .
Зобов`язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти майна» скасувати право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 за 
ОСОБА_7 , на 1/20 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , на 9/20 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 . Позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без розгляду.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2014 року та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року до участі в справі як третіх осіб залучено акціонерне товариство холдингову компанію «Київміськбуд», прокуратуру Голосіївського району м. Києва та службу у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Київ від 22 жовтня 
2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа від 23 березня 2016 року, залишено без розгляду зустрічну позовну заяву Голосіївської районної ради у м. Києві про припинення права власності та скасування реєстрації права власності.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року до участі у справі як третіх осіб залучено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 та службу у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року до участі у справі як третю особу залучено Київську міську раду.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року залишено без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про припинення права власності, визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння, виділення частини домоволодіння в натурі та визнання права власності.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року як третю особу комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти майна» замінено на Головне територіальне управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_7 , що складалася, зокрема, з частини будинку належного його матері, від прийняття спадщини не відмовлявся.  ОСОБА_1 , як колишня дружина ОСОБА_6 , не могла бути спадкоємицею жодної з черг після смерті останнього, а матеріали справи не містять доказів того, що спадщину після смерті ОСОБА_6 було прийнято будь-ким із спадкоємців.Позивач ОСОБА_1 , після смерті свого колишнього чоловіка ОСОБА_6 , як особа, що не могла не знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на будинок АДРЕСА_1 , добросовісно заволоділа вказаним будинком, та не приховувала факт знаходження вказаного будинку у її володінні.
Суд вважав обґрунтованим посилання відповідача про те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. ОСОБА_2 ніколи не був власником житлового будинку АДРЕСА_1 . На підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2009 року за 
ОСОБА_2 було зареєстровано на праві власності житловий будинок 
АДРЕСА_2 . Від ОСОБА_2 право власності на цілий вказаний будинок перейшло до акціонерного товариства холдингової компанії «Київміськбуд» на підставі договору купівлі-продажу. З урахуванням цього належним відповідачем у справі мав би виступати орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, тобто Київська міська рада.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стороною позивача невірно обрано спосіб захисту порушеного права, невірно визначено суб`єктний склад сторін по справі, не надано належних доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, вважав, що у цьому позові не доведені правові підстави для його задоволення. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що, як встановлено з показань свідків, зазначене домоволодіння вибуло з володіння позивача у 2007-2008 роках через непридатність для проживання, тобто за безпосереднім волевиявленням позивача, яка через малозабезпеченість родини не знайшла коштів для ремонту будинку. Встановивши, зазначені обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач добросовісно володіла спірним будинком у період з 1996 року по 2007-2008 рік. Також, судом встановлено, що спірний будинок було знищено у 2010 році.
Оскільки, у відповідності до статті 344 ЦК України, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, суд має право зарахувати до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю до правовідносин щодо володіння нерухомим майном лише строк давнісного володіння з 01 січня 2001 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю.
Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 ніколи не був власником спірного житлового будинку, оскільки на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2009 року за ОСОБА_2 було зареєстровано на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 . Від ОСОБА_2 право власності на цілий вказаний будинок перейшло до акціонерного товариства холдингової компанії «Київміськбуд» на підставі договору купівлі-продажу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем у справі мав би виступати орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, тобто Київська міська рада.
У зв`язку з тим, що позовні вимоги щодо поділу домоволодіння у натурі та зобов`язання зареєструвати право власності на спірний будинок є похідними від вимоги щодо визнання права власності за набувальною давністю на вищевказаний будинок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог і в частині вимог щодо поділу домоволодіння у натурі та зобов`язання зареєструвати право власності на спірний будинок.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2018 року,
ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2019 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України, ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Київська міська рада, про визнання права власності за набувальною давністю та виділ частки в натурі призначено до судового розгляду. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що відповідач ОСОБА_2 є належним відповідачем у справі. Крім того, після продажу нею 1/2 частини спірного будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , їй за набувальною давністю належить інша частина будинку 
АДРЕСА_1 , яка не була предметом договору 
купівлі-продажу від 07 лютого 2008 року. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначено, що враховуючи ту обставину, що майно за адресою: 
АДРЕСА_1 , відстунє, то і відсутні підстави визнання права власності. Враховуючи зазначене, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.  
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Співвласниками будинку АДРЕСА_2 , згідно посвідчення на право власності, виданого Київським окрколгоспом за 
№ 3046 від 17 вересня 1927 року, були ОСОБА_7 і ОСОБА_9 
(а. с. 9, том 1).
Згідно свідоцтва про право спадкоємництва від 24 липня 1946 року спадкоємцями належної ОСОБА_9 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/2 частини будинку АДРЕСА_3 в рівних частках до всього майна стали її сини ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та дочка - ОСОБА_10 (а. с. 106, том 1).
ОСОБА_7 , як співвласник іншої 1/2 частину вищевказаного будинку померла 1961 року.
За таких обставин та відповідно до частини першої статті 429 ЦК УРСР ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_7 , що складалася, зокрема, з 1/2 частини зазначеного будинку, належного матері, від прийняття спадщини не відмовлявся.
Спадщину після смерті ОСОБА_6 не було прийнято будь-ким із спадкоємців.
Відповідно до довідки від 19 квітня 2007 року № 1061, виданої комунальним підприємством «Голосіївприватсервіс» станом на дату її видачі у спірному житловому приміщенні проживають та зареєстровані: ОСОБА_1 , як дружина сина, з 05 вересня 1961 року, ОСОБА_11 , як онук, 
з 12 вересня 1995 року, ОСОБА_12 , як онука, з 28 вересня 1978 року, ОСОБА_13 , як онука, з 28 січня 2000 року.
На підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва 
від 25 травня 2007 року, комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» було здійснено реєстраційний напис про право приватної власності ОСОБА_1 на жилий будинок по АДРЕСА_2 
(а. с. 107, т. 1).
07 лютого 2008 року на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, укладеного між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Александренко Е. Д., ОСОБА_1 відчужила 1/2 частину житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 в таких частках: ОСОБА_3 - 1/20 частину житлового будинку, ОСОБА_8 - 9/20 частин житлового будинку 
(а. с. 108, т. 1)
На час скасування заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2007 року, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 та покійна ОСОБА_8 , спадкоємцями за законом після смерті якої, згідно довідки державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Кулинич В. М. № 2881/01-14 від 08 липня 2010 року є ОСОБА_5 , купили, відповідно, 1/20 та 9/20 частин будинку (а. с. 32, т. 2).
Згідно довідки комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 
від 25 травня 2010 року № 18849, первинна реєстрація права власності на житловий приватний будинок АДРЕСА_1 була проведена за ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2007 року. Від ОСОБА_1 право власності на 1/20 частину будинку перейшло та зареєстровано за 
ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Александренко Е. Д. 
07 лютого 2008 року, зареєстровано в реєстрі за № 4. Від ОСОБА_1 право власності на 9/20 частину будинку перейшло та зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Александренко Е. Д. 07 лютого 2008 року, зареєстровано в реєстрі за № 4 
(а. с. 17-18, т. 2).
Відповідно до акта від 27 травня 2008 року, складеного комісією за участю представників «Холдингової компанії «Київміськбуд», а також мешканців домоволодінь АДРЕСА_4 , під час обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_2 виявлено розвалене домоволодіння, яке не придатне для проживання та територію, яка завалена негабаритним сміттям та бур`янами. Зі слів сусідів встановлено, що близько 15 років на території зазначеного домоволодіння, ніхто не проживає, електроенергія відключена з 1991 року (а. с. 188, т. 1).
Згідно із актом від 11 листопада 2009 року, складеного комісією за участю представників «Холдингової компанії «Київміськбуд», а також інженера 
КП «Голосіївприватсервіс», під час візуального комісійного обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено, що домоволодіння за вищевказаною адресою знаходиться у непридатному для проживання стані. Всередині розваленого будинку знаходиться сміття різного походження, ростуть дерева, кущі, бур`яни. Територія завалена негабаритним сміттям та поросла хащами. Зі слів сусідів встановлено, що на території зазначеного будинку ніхто протягом 15 років не проживав (а. с. 189, т. 1).
2.        Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Згідно із частиною третьою статті 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.
Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування.
Відповідно до частини четвертої статті 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно із пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01 січня 2001 року.
Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,  коли строк давнісного володіння почався раніше 
01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
З урахуванням встановлених у справi обставин, на пiдставi дослiджених доказiв, яким надано належну правову оцiнку, з урахуванням положень                   статті 344 ЦК України, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень 
ЦК України, роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи із того, що суд має право зарахувати до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю до правовідносин щодо володіння нерухомим майном лише строк давнісного володіння з 01 січня 2001 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю.
При цьому правильно виходили з встановлених обставин про те, що               ОСОБА_2 ніколи не був власником спірного житлового будинку, оскільки на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 
2009 року за ним було зареєстровано на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 . Від ОСОБА_2 право власності на цілий вказаний будинок перейшло до акціонерного товариства холдингової компанії «Київміськбуд» на підставі договору купівлі-продажу, суди дійшли правильного висновку, що відповідачем у справі мав би виступати орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, тобто Київська міська рада.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 жовтня 
2019 року у справі № 489/5975/17 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження 
№ 12-291гс18).
У зв`язку з тим, що позовні вимоги щодо поділу домоволодіння у натурі та зобов`язання зареєструвати право власності на спірний будинок є похідними від вимоги щодо визнання права власності за набувальною давністю на вищевказаний будинок, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог і в частині вимог щодо поділу домоволодіння у натурі та зобов`язання зареєструвати право власності на спірний будинок.
Посилання касаційної скарги на те, що ОСОБА_2 є належним відповідачем у справі є безпідставними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами та були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, яким надана належна правова оцінка, та не спростовують висновків судів про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю.
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович