ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/333/20 Справа № 185/6832/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Боженко Л. В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В. 
за участю секретаря Гулієва М.І.о
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-
В С Т А Н О В И Л А:

        У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що 30 грудня 1975 року її родина набула право користування та одночасно вселилась до квартири АДРЕСА_1 . До складу родини на той час входили: ОСОБА_5 , позивач - ОСОБА_2 , її діти - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Всі члени родини були зареєстровані у вказаній квартирі одночасно. У 1988 році після смерті наймача - ОСОБА_5 , особистий рахунок було зареєстровано на позивача із зазначенням складу родини. Донька ОСОБА_6 вийшла заміж та змінила прізвище на “ ОСОБА_7 ”. У 1985 році ОСОБА_8 народила сина - ОСОБА_3 та прописала його у квартирі АДРЕСА_1 . У 1996 році ОСОБА_8 разом із своїм сином ОСОБА_3 забрала свої речі і виїхала із квартири. З цього часу вони в квартирі не проживали, за комунальні послуги не сплачували. На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 .
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирі АДРЕСА_1 . 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду від 07 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Шчекіч І.В. просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 просила залишити без задоволення.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі ордеру №3819, виданого житлово-комунальною конторою комбінату “Дніпрошахтострой” 30 грудня 1975 року ОСОБА_5 разом із сім`єю у складі чотирьох осіб — дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_6 , син ОСОБА_4 , набув право користування на квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.8)
       Згідно довідки про реєстрацію та склад сім`ї, виданою КП “Павлограджитлосервіс” від 21 липня 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , син ОСОБА_4 , донька ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 (а.с.7).
       З висновку Павлоградського ВП ГУНП від 11 серпня 2016 року вбачається, що встановити місцезнаходження ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не довелось можливим (а.с.9).
       З актів про не проживання від 10 серпня 2016 року та від 14 липня 2016 року, засвідчених головою правління ОСББ “Ленінградька “35” в присутності свідків, ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 1996 року (а.с.10, 11).
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не проживають з неповажних причин у квартирі АДРЕСА_1 більш ніж шість місяців, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
       Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
       Згідно з положеннями ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщенні протягом 6 місяців, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору судом.
       Згідно із ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки здійснюється у судовому порядку.

На підставі ордеру №3819, виданого житлово-комунальною конторою комбінату “Дніпрошахтострой” 30 грудня 1975 року ОСОБА_5 разом із сім`єю у складі чотирьох осіб — дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_6 , син ОСОБА_4 , набув право користування на квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.8)
       Згідно довідки про реєстрацію та склад сім`ї, виданої КП “Павлограджитлосервіс” від 21 липня 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , син ОСОБА_4 , донька ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 (а.с.7).
       З висновку Павлоградського ВП ГУНП від 11 серпня 2016 року вбачається, що встановити місцезнаходження ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не довелось можливим (а.с.9).
       З актів про непроживання від 10 серпня 2016 року та від 14 липня 2016 року, засвідчених головою правління ОСББ “Ленінградька “35” в присутності свідків, ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 1996 року (а.с.10, 11).
       Слід зазначити, у вказаних актах про непроживання не вказані причини, з яких у спірній квартирі не проживають відповідачі. 
        ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначала, що її мати ОСОБА_9 тривалий час чинить їй перешкоди у проживанні у квартирі, не впускає її із її сином ОСОБА_3 у квартиру. Іншого житла, крім спірної квартири, вона з сином не мають.
       Апеляційним судом витребувалася та оглядалася в судовому засіданні цивільна справа №185/1561/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_10 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , відділ по обліку комунального майна та житлової площі Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, об`єднання співвласників багатоквартирних будинку “Ленінградська, 35” про вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням.         
Із вказаної справи вбачається, що 12 лютого 2015 року ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 , третя особа  ОСОБА_4  про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
29 квітня 2015 року  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3  звернулися із зустрічним позовом  до  ОСОБА_2 , треті особи  ОСОБА_4 , відділ по обліку комунального майна та житлової площі Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, об`єднання співвласників багатоквартирних будинку “Ленінградська, 35” про вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням. 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою залишено без розгляду, на підставі поданої позивачем заяви (а.с.85).
       Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , відділ по обліку комунального майна та житлової площі Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, об`єднання співвласників багатоквартирних будинку “Ленінградська, 35” про вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням, залишено без розгляду, на підставі поданої позивачами заяви (а.с.86).
       Таким чином, між сторонами у справі існує тривалий конфлікт з приводу проживання та користування спірною квартирою. 
       Вказане свідчить про те, що відповідачі не втратили інтерес до квартири, в якій вони зареєстровані.
       Доказів на підтвердження того, що відповідачі у справі мають інше житло, суду не надано. 
       В судовому засіданні в апеляційному суді позивач ОСОБА_9 пояснювала, що із відповідачами існує конфлікт щодо їхнього проживання у квартирі, вона заперечує проти проживання у квартирі відповідачів, ключів від вхідних дверей у відповідачів не має. 
       До апеляційного суду представником позивача було надано свідоцтво про право власності на житло від 10 серпня 2017 року, з якого вбачається, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності 1/2 частина ОСОБА_2 , 1/2 частина ОСОБА_4 (а.с.90).
       Вказане свідоцтво про право власності на житло від 10 серпня 2017 року було отримано позивачами вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду у даній справі від 07 грудня 2016 року.
       Отже, між сторонами, які є близькими родичами, існує тривалий спір щодо проживання та користування квартирою, належних доказів на підтвердження того, що відповідачі дійсно з неповажних причин не проживають у спірній квартирі та втратили інтерес до квартири суду не надано. Іншого житла, крім спірної квартири, відповідачі не мають.
       Суд першої інстанції належної уваги на зазначене не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивачів про визнання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням через їх відсутність у квартирі тривалий час з неповажних причин.
       За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -
       
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням — скасувати. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя
Судді