ПОСТАНОВА 
Іменем України

06 лютого 2020 року                                                 м. Кропивницький

справа № 404/1565/18
провадження № 22-ц/4809/98/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:                
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.
        секретар Гончар В.В.
учасники справи:
представник ОСОБА_1 - адвокат Нофенко Ю.В.
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 серпня 2019 року, суддя Іванова Н.Ю., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики,

 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27 листопада 2015 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда стягнуто з відповідача заборгованість за договорами позики від 01.04.2015 р та 15.04.2015 р. в розмірі 23000 грн. та відсотки за користуванням грошовими коштами в розмірі 9890 грн. Всього 33 220 грн. 10 коп. 
10 лютого 2016 року державним виконавцем згідно заяви від 04 лютого 2016 року про примусове виконання, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику ОСОБА_2 термін для самостійного виконання рішення до 15 лютого 2016 року.
ОСОБА_2 не виконав пропозицію державного виконавця виконати судове рішення. 
13 лютого 2017 року державним виконавцем винесено постанову ВП № 50087683 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника на підставі того, що боржником рішення суду в добровільному порядку не виконується. 
Управлінням пенсійного Фонду України почали здійснювати відрахування з пенсії боржника на підставі виконавчого листа. 
Згідно довідки Фортечного ВДВС у м. Кропивницький станом на 01 лютого 2018 року боржником виплачено борг у сумі 1498 грн. 19 коп. 
Позивач вважає, що відповідач має виплатити йому 45 004 грн. 95 коп. відсотків за договором позики від 01 квітня 2015 року, за період з 15 серпня 2015 року (дата звернення до суду про стягнення боргу) по 01 лютого 2018 року (дата звернення до суду про стягнення відсотків за користування позикою) – 901 день та 24 002 грн. 64 коп. відсотків за договором позики від 15 квітня 2015 року, за період з 15 серпня 2015 року (дата звернення до суду про стягнення боргу) по 01 лютого 2018 року (дата звернення до суду про стягнення відсотків за користування позикою) виходячи з того, що відповідач продовжував користуватися позикою. 
Зазначено, що загальна заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01 лютого 2018 року складає 45 004 грн. 95 коп. + 24002 грн. 64 коп. = 69007 грн. 59 коп. 
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за договорами позики від 01.04.2015 та 15.04.2015, за період з 15.08.2015 по 01.02.2018, виходячи з обрахунку 10% в місяць у сумі 69 007,59 грн.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 серпня 2019 року позов задоволено.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначається, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини по справі та неправильно застосував норми матеріального права.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 19.12.2019 по справі відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 02.01.2020 справу призначено до розгляду.
До суду надано відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 адвоката Нофенко Ю.В., в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги. Зазначається, що відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом на перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда, рішення суду від 27.11.2015 в апеляційному порядку не оскаржував. Дійсність договорів позики від 01.04.2015 та 15.04.2015 позичальником не оспорювалася, а тому діє презумпція правомірності правочину, визначена статтею 204 ЦК України.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що 01 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмово укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15000 грн. під 10 % в місяць, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 вищезазначену суму грошових коштів з відсотками за першою вимогою.
15 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було письмово укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8000 грн. під 10 % в місяць, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 вищезазначену суму грошових коштів з відсотками за першою вимогою.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики від 01 квітня 2015 року, 15 квітня 2015 року в сумі 23000 грн. та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 9890,10 грн. та 330 грн. судового збору /а.с. 7-9/.
Суд першої інстанції встановив, що відповідно до п. 1 договору позики від 01 квітня 2015 року кладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у сумі 15 000 грн., під 10 % в місяць (0,333% в день), а позивальник зобов`язується повернути вищезазначену суму грошей позикодавцеві на умовах, визначених цим договором. 
Відповідно до п. 1 договору позики від 15 квітня 2015 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у сумі 8 000 грн., під 10 % в місяць (0,333% в день), а позивальник зобов`язується повернути вищезазначену суму грошей позикодавцеві на умовах, визначених цим договором. 
Згідно звіту Фортечного ВДВС у м. Кропивницький, станом на 01 лютого 2018 року залишок боргу ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за виконавчим документом № 404/5915 від 01 лютого 2016 року складає 31 721 грн. 91 коп. /а.с. 5/. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що  ОСОБА_2 не виконав рішення суду від 27 листопада 2015 року та має заборгованість перед позивачем. Станом на 01 лютого 2018 року відповідачем було виплачено борг у розмірі 1 498,19 грн., а тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача відсотки за договором позики від 01 квітня 2015 року на суму 15 000 грн. за період з 15 серпня 2015 року по 01 лютого 2018 року (901 день) у розмірі 45 004,95 грн. (15000х0,333%х901) та за договором позики від 15 квітня 2015 року на суму 8000 грн. за період з 15 серпня 2015 року по 01лютого 2018 року (901 день) у розмірі 24 002,64 грн. (8000х0,333%х901), а всього 69 007,59 грн. 
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі та застосуванні норми права  до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права. 
Відповідно частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
З матеріалів справи вбачається, що 01 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмово укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 15000 грн. під 10 % в місяць, а відповідач зобов`язався повернути позивачу зазначену суму грошових коштів з відсотками за першою вимогою.
15 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмово укладено договір позики, згідно якого він передав останньому грошові кошти в сумі 8000 грн. під 10 % в місяць, а останній зобов`язався повернути йому вищезазначену суму грошових коштів з відсотками за першою вимогою. 
У зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань від 01 квітня 2015 року та 15 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики та відсотків передбачених зазначеними договорами.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики від 01 квітня 2015 року, 15 квітня 2015 року в сумі 23000 грн. та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 9890,10 грн. та 330 грн. судового збору /а.с. 7-9/. 
Відповідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Встановлені обставини відчать, що звертаючись у суд з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики та відсотків за користування позики на підставі якого постановлено рішення Кіровським районним судом м. Кіровограда від 27 листопада 2015 року про задоволення позову, позивач використав своє право на стягнення відсотків за користування коштами відповідно до договору позики.
Доводи позивача, що відповідач зобов`язаний сплачувати відсотки за користування коштами і після того, як рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 27листопада 2015 року задоволено позов про стягнення заборгованості по договорам позики є необґрунтованими так як зазначені доводи не відповідають нормам діючого законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, якщо  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший  розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Матеріали справи не містять докази які б давали б можливість зробити висновок, що сторони під час укладення договорів позики визначили відповідальність у зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань. В договорах позики визначено тільки сплату відсотків за користуванням коштами. 
З матеріалів справи вбачається, що за умовами договорів позики від 01 квітня 2015 року, 15 квітня 2015 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики. Термін дії позик сторонами не визначався.
Таким чином оскільки умовами договорів визначено, що гроші повертаються за вимогою позикодавця то відповідно день звернення позивачу у суд з позовом по якому 27 листопада 2015 року постановлено рішення Кіровським районним судом м. Кіровограда є днем  припинення строку дії договорів позики від 01 квітня 2015 року, 15 квітня 2015 року.
Виходячи з цього, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. 
Зазначені висновки узгоджуються з Постановою Верховного суду від 03.10.2018 року справа №390/1875/16 провадження №61-19255 св 18, та Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). 
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Суд апеляційної інстанції, приймаючи до уваги встановлені обставини дійшов висновку, що суд першої інстанції що не звернув увагу на зазначені обставини та ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, що відповідно п.п 1,2,4 частини 1 статті 376 ЦПК України  є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення, яким в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики, відмовити у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд, 
                             
ПОСТАНОВИВ:

 Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 серпня 2019 року, скасувати. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики, відмовити. 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 1057 грн. 20 коп. судового збору .
Текст постанови складено 14.02.2020 року.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: