КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

    ПОСТАНОВА 
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
 
Справа №  757/50728/17-ц  Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
апеляційне провадження № : 22-ц/824/567/2020  Доповідач: Гаращенко Д. Р.
 
22 січня 2020 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:
Головуючого  судді                               Гаращенка Д.Р.
суддів                                                         Невідомої Т.О., Левенця Б.Б.
при секретарі                                        Гавриленко М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про стягнення коштів за договором банківського вкладу, 
ВСТАНОВИЛА:
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ«ПРИВАТБАНК») про стягнення коштів за договором банківського вкладу.
Просив суд стягнути з відповідача на його користь суму вкладу за договором банківського вкладу від 02 вересня 2014 року № SАМDN25000737382109 у розмірі 2 333 685 доларів 43 центи США та проценти у розмірі 711 152 долари 92 центи США.
Позов мотивував тим, що 02 вересня 2013 року між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в особі філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір банківського вкладу № SАМDN25000737382109, внесок «Стандарт на 12 міс.», строком на 366 днів до 02 вересня 2014 року включно, з нарахуванням 8 % річних.
Згідно з пунктом 26 договору залишок по вкладу станом на 07 березня 2014 року становив 2 333 685 доларів 43 центи США.  
Відповідно до договору відповідач відкрив позивачу особистий рахунок, № НОМЕР_1 на який зараховано вклад, та рахунок/карту № НОМЕР_1 для зарахування процентів. 
При цьому грошові кошти були зараховані банком на депозитний рахунок шляхом перерахування їх з іншого належного йому банківського рахунку (депозиту), відкритого ним в ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» ще у 2010 році (договір № SАМDN01000711741075 від 01 вересня 2010 року, на суму 2 млн. доларів США). 
Договір щорічно переукладався на новий строк.
У травні 2014 року позивач переїхав до м. Києва, у зв`язку із чим неодноразово звертався до відповідача з проханням перевести депозитний рахунок на обслуговування у Київське відділення банку для забезпечення подальшої роботи з ним і/або повернення вкладу.
Проте банком до м. Києва переведені лише карткові рахунки позивача, а усі депозитні рахунки залишаються заблокованими і виплати по ним не проводяться.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 2 333 685 доларів 43 центи США та відсотки у розмірі 533 231 долар 13 центів США, а всього 2 866 916 доларів 56 центів США. Вирішено питання по розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Цигарьов О.О. представник ОСОБА_1 , 18.12.2018 року подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції в частині стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 процентів у розмірі 533 231,13 дол. США скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 711 152,92 дол. США, посилаючись на помилковість дій суду при проведенні розрахунку розміру процентів.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 27.12.2018 року подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 
Свої вимоги обґрунтувало тим, що Центральним банком Російської Федерації було прийняте рішення № РН-33/І від 21.04.2014 року про припинення з 21 квітня 2014 року діяльності відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста Севастополя - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Зазначене було підставою для придбання автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» прав (вимог) по вкладам і здійснення компенсаційних виплат у порядку, встановленому ст. 7 та 9 Федерального Закону від 02 квітня 2014 року № 36-ФЗ. Згідно ст. 7 Федерального Закону № 39-ФЗ Банком Росії направлено на адресу АНО «ФЗВ» повідомлення про виникнення підстав для придбання АНО «ФЗВ» прав (вимог) по вкладам, що розміщені в структурних підрозділах банків. Таким чином, АНО «ФЗВ» законодавством РФ було призначено, а АНО «ФЗВ» взяв на себе зобов`язання здійснювати компенсаційні виплати, у тому числі вкладникам філії «Кримське РУ ПАТ УБ «ПРИВАТБАНК», поза волею відповідача. 
Апелянт в апеляційній скарзі посилався на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги розрахунки банку щодо процентів.
01.02.2019 року представник позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», просив апеляційну скаргу банку залишити без задоволення.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року за результатами розгляду, апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, зазначивши, що між сторонами виникли договірні зобов`язання за договором банківського вкладу, факт укладення якого та внесення позивачем грошових коштів підтверджені належними й допустимими доказами, що не спростовано відповідачем. Банк зобов`язання про повернення коштів не виконав. 
Також апеляційний суд погодився із розрахунком суду першої інстанції в частині процентів.  Припинення діяльності філії банку не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до цивільного законодавства, оскільки саме банк, а не його структурна одиниця має відповідати за зобов`язаннями, взятими на себе згідно з укладеним договором.
Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року та постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року у червні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало касаційну скаргу до Верховного Суду.
В скарзі просило скасувати оскаржувані судові рішення посилаючись на неправильне застосування судами першої і апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 .
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано оригіналу квитанції або платіжного доручення про перерахування грошових коштів або внесення та знаходження коштів за спірним депозитним договором.
Банк вважав, що саме позивач повинен довести факт знаходження грошових коштів на банківських рахунках на час розгляду справи.
Згідно з пунктом 12 депозитного договору від 02 вересня 2013 року, якщо клієнт вимагає розірвати договір за неповний термін вкладу відсотки виплачуються за зниженою в два рази процентною ставкою за фактичну кількість днів, що минули з дати оформлення вкладу або продовження його терміну до дня розірвання договору та враховуючи дату звернення. Позивач звернувся із заявою від 23 червня 2015 року про повернення коштів у повному обсязі (розірвання договору), тому з 23 червня 2015 року діяла процентна ставка за зниженою в два рази процентною ставкою за фактичну кількість днів, а тому слід рахувати відсотки з 02 вересня 2014 року (дата закінчення депозитного договору) до 23 червня 2015 року за ставкою 4 %.
Судом не враховано доводи банку про те, що у період з 23 червня 2015 року по 31 липня 2017 року процентна ставка має бути розрахована за ставкою вкладів «на вимогу», розмір якої змінювався.
Постановою Верховного суду від 11 вересня 2019 року касаційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», задоволено частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В судовому засіданні адвокат Цигарьов О.О. представникОСОБА_1 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити. 
Рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове про повне задоволення позову.  
Проти апеляційної скарги банку заперечував, просив її відхилити.   
Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заперечував проти апеляційної скарги ОСОБА_1 , просив її відхилити, натомість задовольнити апеляційну скаргу банку.
Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Верховний Суд в своєї постанові від 11 вересня 2019 року по даній справі зазначив, що підтвердженням укладення між сторонами договору вкладу від 02 вересня 2013 року є оригінал квитанції про внесення коштів на депозитний рахунок за іншим договором банківського вкладу шляхом перерахування їх з банківського рахунку (депозиту) позивача, відкритого ним у 2010 році в ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» (договір від 01 вересня 2010 року № SАМDN01000711741075 на суму 2 млн. доларів США)
Зазначив на необхідність встановлення об`єктивних обставини справи на підставі належних та допустимих доказів документів, які підтверджують внесення через касу банку або перерахування позивачем коштів з іншого рахунку у заявленому ним розмірі.
Колегія суддів на виконання вказівок суду касаційного інстанції ухвалою Київського апеляційного суд від 04 грудня 2019 року задовольнила клопотання ОСОБА_1 та витребувала у відповідача інформацію за договором  SAD25000737382109 від 02.09.2014 року в тому числі зарахування коштів ОСОБА_1 на особовий рахунок № НОМЕР_1 про рух коштів та їх залишок станом на час витребування.   
На виконання ухвали Київського апеляційного суду від 04.12.2019 року  відповідачем було надано довідку від 08.10.2019 року згідно з якою зазначено угоду № SAMDN01000711741075, депозитний рахунок відкрито 01.09.2010 року у валюті USDна суму 2 000 000. Здійснено переказ 02.09.2013 року на рахунок SAD25000737382109/ НОМЕР_1. 
Баланс на депозитному рахунку 0.00.    
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                        і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (пункт 2 статті 208 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони  в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Частиною першою статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання   і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.
Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються  в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).
Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).
Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (п.1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії,  відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший  код,  що  ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.
Згідно з пунктом 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Зазначена правова позиція про доведеність факту укладення договору банківського вкладу належними доказами відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом України у постановах: від 24 травня 2017 року у справі № 201/14226/14-ц (провадження № 6-1692цс16) та від 16 листопада 2016 року у справі № 759/332/15-ц (провадження № 6-1286цс16).
Частинами третьою та четвертою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
За змістом частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Підтвердженням укладення між сторонами договору вкладу від 02 вересня 2013 року є оригінал квитанції, копія якої є в матеріалах справи та завірена судом, про внесення коштів на депозитний рахунок за іншим договором банківського вкладу шляхом перерахування їх з банківського рахунку (депозиту) позивача, відкритого ним у 2010 році в ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», (договір від 01 вересня 2010 року SАМDN01000711741075 на суму 2 млн. доларів США), та довідка банку від 08.10.2019 року згідно з якою зазначено угоду № SAMDN01000711741075, відкритий депозитний рахунок від 01.09.2010 року у валюті USDна суму 2 000 000 доларів США, та підтвердження здійснення переказу 02.09.2013 року на рахунок SAD25000737382109/ НОМЕР_1. 
Колегія суддів з урахуванням вказівок Верховного суду вважає, що 01.09.2010 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір банківського вкладу № SАМDN01000711741075, відповідно до якого сума вкладу становить 2 000 000 доларів США. 
Строк дії договору з 01 вересня 2010 року по 1 вересня 2011 року включно з нарахуванням 9% річних та з правом продовження строку дії договору. 
На виконання умов вказаного договору позивачем внесено на рахунок банку 2 000 000 дол. США, що підтверджується квитанцією, оригінал якої були оглянуті у судовому засіданні та посвідчені судом першої інстанції (Том 1, а.с.12), а також довідкою АТ КБ "ПРИВАТБАНК" від 08.10.2009 року наданою банком виконання ухвали Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року. 
17 вересня 2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору, відповідно до якого строк дії договору було встановлено до 01 вересня 2013 року зі сплатою 10% річних.
02 вересня 2013 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу № SАМDN25000737382109, внесок «Стандарт на 12 міс.», зі строком на 366 днів, до 02.09.2014 року включно, з нарахуванням 8% процентів річних (том 1, а.с.8).
Залишок вкладу позивача за цим договором становить 2 333 685,43 дол. США.
Відповідно до договору від 02 вересня 2013 року відповідач відкрив позивачу особистий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховано вклад, та для зарахування процентів - рахунок/карту № НОМЕР_1 .
При цьому грошові кошти позивача були зараховані банком на депозитний рахунок шляхом перерахування їх з іншого банківського рахунку (депозиту) позивача, відкритого ним ще в 2010 році в ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» (договір № SАМDN01000711741075 від 01.09.2010 року на суму 2 000 000 дол. США), що підтверджується випискою по рахунку станом від 04 червня 2016 року, (Том 1, а.с. 9) та довідкою банку від 08.10.2019 року.
Задовольняючи позовні вимоги в частині суд першої інстанції встановив наявність договірних відноси між сторонами щодо депозитного вкладу, зазначив, що відповідач мав можливість з 28 травня 2014 року по 6 червня 2014 року здійснити переведення коштів позивача з відділення банку, що знаходиться тимчасово окупованій території, у відділення в м. Києві, проте не зробив такого переведення на вимогу позивача, а тому позивач вправі вимагати повернення належних йому коштів з урахуванням процентів.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Колегія суддів вважає,  що рішення повністю відповідає зазначеній процесуальній нормі, недоліки допущені при розгляді справи судом першої інстанції усунуті Київським апеляційним судом з урахуванням вказівок Верховного Суду.
Колегія судді погоджується з тим, що задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції правомірно на думку колегії суддів здійснив відповідний розрахунок процентів, та задовольнив вимоги позивача частково.   
Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (пункт 2 статті 208 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Частиною першою статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання  і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада  2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.
Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються  в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).
Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).
Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (п.1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії,  відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший  код,  що  ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.
Згідно з пунктом 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України                                  від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами                     у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Зазначена правова позиція про доведеність факту укладення договору банківського вкладу належними доказами відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом України у постановах: від 24 травня 2017 року у справі № 201/14226/14-ц (провадження № 6-1692цс16) та від 16 листопада 2016 року у справі № 759/332/15-ц (провадження № 6-1286цс16).
Частинами третьою та четвертою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
За змістом частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму іклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта ОСОБА_1 щодо невірного нарахування відсотків оскільки вважає. що суд першої інстанції провів вірні розрахунки відповідно до умов депозитного договору.  
Встановлено, що позивач звернувся 23.06.2015 року із заявою до банку про повернення коштів у повному обсязі (розірвання договору) (а.с. 20).
З 23.06.2015 року діяла процентна ставка за зниженою в 2 рази процентної ставки за фактичну кількість днів.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача відсотки за договором банківського вкладу за період з 2 вересня 2014 року по 23 червня 2015 року з розрахунку 8% річних відповідно до умов договору та за період з 23 червня 2015 року по 31 липня 2017 року дати вказаній у позові) з розрахунку 4% річних відповідно до п. 12 договору банківського вкладу.
Відсотки за період з 2 вересня 2014 року по 23 червня 2015 року з розрахунку 8% річних становить 336 562,19 доларів США (2 333 685,43 доларів США х 8% х 658 днів / 365 днів у році).
Відсотки за період з 23 червня 2015 року по 31 липня 2017 року з розрахунку 4% річних становить 196 668,94 доларів США (2 333 685,43 доларів США х 4% х 769 днів / 365 днів у році).
Всього відсотки за період з 2 вересня 2014 року по 31 липня 2017 року складають 533 231,13 доларів США (336 562,19 доларів США + 196 668,94 доларів США).
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про відхилення доводів відповідача, про те, що відсотки після розірвання договору повинні нараховуватись за ставкою «на вимогу».
Відповідно до ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
Проценти за останній строк вкладу, який на час, розірвання договору не закінчився, нараховуються за умовами п. 11, 12 договору, за процентною ставкою зниженою в 2 рази процентної ставки за фактичну кількість днів користування - 4% річних.
         З урахуванням викладеного колегія суддів відхиляє і доводи апелянта ОСОБА_1 .   
Аналізуючи обставини справи та наявні в матеріалах справи докази колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу.
Висновки суду першої інстанції цілком є вірними, недоліки зазначені Верховним судом, колегією суддів усунуті.
Враховуючи викладене колегія суддів прийшла до висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг сторін, та залишення без змін рішення суду першої інстанції.    
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК»  залишити без задоволення. 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено10 лютого 2020 року.
 
Головуючий                                                                                             Д.Р. Гаращенко

Судді                                                                                                         Т.О. Невідома 

                                                                                                                  Б. Б. Левенець