Постанова
Іменем України
 
19 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 657/1787/18
 
провадження № 61-11331 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
представник відповідача - адвокат Кушнеренко Тамара Валеріївна;
треті особи: служба у справах дітей Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, служба у справах дітей Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 21 січня 2019 року у складі судді Ковальчук О. В. та постанову Херсонського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Вейтас І. В., Бездрабко В. О., Кузнєцової О. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до          ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, про позбавлення батьківських прав. 
 
Позовна заява мотивована тим, що вона з ОСОБА_2 має спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З батьком дитини у зареєстрованому шлюбі вона не перебуває, спільне господарство ними не ведеться з травня 2013 року, проживають окремо. Відповідач про здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини не піклується, участь у вихованні та утриманні дитини не приймає, має заборгованість по сплаті аліментів. 
Зазначала, що висновком від 16 серпня 2017 року№ 5351 Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області визнано доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_4 . 
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд позбавити                        ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_5 ,                        ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Ухвалою Каланчацького районного суду Херсонської області від 20 грудня 2018 року до участі у розгляді справи третьою особою залучено службу у справах дітей Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 21 січня 2019 року у задоволенні позову позов ОСОБА_1 відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про неприпустимість в подальшому порушення з його боку батьківських обов`язків щодо його сина ОСОБА_5 .  Попереджено, що у разі подальшого порушення батьківських обов`язків можливі наслідки неналежного виконання, а саме позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_5 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, а також доказів застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Суд критично поставився до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки такі не найшли своє підтвердження при розгляді справи. Судом враховано, що після припинення спільного проживання сторін у 2013 році дитина залишилася проживати з позивачем у м. Луганську, яке на даний час є окупованою територією, тому відповідач обмежений у спілкуванні та відвідуванні дитини, але хоче піклуватись про неї, проявляти турботу та бажає брати участь у її вихованні.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення. Рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 21 січня 2019 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції та виходив з відсутності підстав, передбачених частиною першою статтею 164 СК України, для про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, зазначивши також, що позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Судом враховано, що відповідач визнав факт обмеженого спілкування з дитиною та недостатньою участь у її вихованні, однак пояснив, що це відбувається через те, що після припинення спільного проживання з позивачем вони проживають у різних населених пунктах. Дитина проживає у м. Луганськ на тимчасово окупованій території, на яку він, як учасник АТО, не може в`їжджати. Його намагання спілкуватись з дитиною через колишню дружину в соціальних мережах результату не дало. Виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою та позивачкою не доведено свідоме ухилення від батьківських обов`язків, а надані докази, на які вона посилається, у своїй сукупності не дають змогу дійти висновку про свідоме ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення її позову. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 657/1787/18 із Каланчацького районного суду Херсонської області. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вважає, що нею було у повному обсязі доведено необхідність та наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина у зв`язку із невиконанням ним своїх батьківських обов`язків. Відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклувався про дитину, не бере участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні, що негативно впливає на належний рівень її життя, малолітня дитина перебуває на її утриманні. Зазначає, що відповідач ввів суди в оману, зазначивши, що він цікавиться життям дитини через її батьків. Судами не були враховані та досліджені в повній мірі докази у справі, зокрема, пояснення її батьків, які спростовують цей факт та вказують на винну поведінку відповідача та свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1                   (а. с. 4).
 
Після припинення спільного проживання сторін у 2013 році дитина залишилися проживати з матір`ю ОСОБА_1 у м. Луганську.
 
Висновком Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області від 16 серпня 2017 року № 5351 визнано доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 відносно малолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків (а. с. 6).
 
У відзиві на позовну заяву відповідач визнавав факт обмеженого спілкування з дитиною та недостатньою участь у її вихованні, однак пояснив, що це відбувається через те, що після припинення спільного проживання з позивачем вони проживають у різних населених пунктах. Дитина проживає у м. Луганськ на тимчасово окупованій території, на яку він, як учасник АТО, не може в`їжджати (а.с. 26-27).
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
 
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
 
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
 
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого
2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
 
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
 
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява                № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
 
Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з дитиною проживає у м. Луганськ на тимчасово окупованій території, тому відповідач має обмежену можливість у спілкуванні з дитиною, проте, має намір піклуватись про неї, проявляти турботу та бажає брати участь у її вихованні.
 
У силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Суди попередніх інстанцій мотивували незгоду з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав тим, що встановлення факту неналежного виконання батьком свого обов`язку щодо виховання дитини, згідно із положеннями діючого в Україні сімейного законодавства, є недостатнім для позбавлення особи батьківських прав. 
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
 
Судом апеляційної інстанції враховано надані письмові пояснення батьків позивача - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у яких зазначено, що позивач з дитиною проживає з ними, відповідач життям свого сина не цікавиться, чим ввів суд в оману, не спілкується, а тому вони підтримують  бажання позивача про позбавлення його батьківських прав, а також копію довідки Каланчацького РВ ДВС ГТУЮ у Херсонській області про наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, що, на думку суду, підтверджує факт неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, однак не вказує на його винну поведінку та свідоме нехтування цими обов`язками, а із інформації, викладеної у висновку Каланчацької районної державної адміністрації Луганської області про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як органу опіки та піклування, вбачається, що ОСОБА_2 не є байдужим до своєї дитини і бажає налагодити з ним контакт, який був втрачений, у тому числі і з об`єктивних причин.
 
Встановивши відсутність фактів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає приймати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, однак не має змоги це зробити через об`єктивні причини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , попередивши відповідача про неприпустимість в подальшому порушення з його боку батьківських обов`язків щодо дитини та про можливі наслідки неналежного виконання батьківських обов`язків.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та  апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили обставин справи та не надали оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які вказували на систематичне та свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та підтверджували необхідність позбавлення його батьківських прав, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність оскаржених судових рішень та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 21 січня                2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 24 квітня                    2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                     В. В. Шипович