КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа №752/24858/18                                                                                 Головуючий у І інстанції Мазур Ю.Ю.
Провадження №22-ц/824/832/2020                                                             Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
 
судді-доповідача                                      Голуб С.А.,  
          суддів:                                                      Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
         за участі секретаря судового засідання   Сакалоша Б.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю « Паритет фінанс» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 серпня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Паритет Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИЛА:
 
В листопаді 2018 ТОВ «Паритет Фінанс» звернулося до суду із позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Паритет Фінанс» заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії № 137/13 від 27.12.2013 (далі - Кредитний договір) у розмірі 107  760 166,70 грн., що складається з: 81 327 682,44 грн. - сума заборгованості за кредитом; 63 95 735,16 грн. - сума заборгованості по пені за прострочення кредиту; 14 721 122,09 грн. - сума заборгованості по процентах за користування кредитом; 1818052,04 грн. - сума заборгованості по пені за прострочення сплати процентів; 2 959 599,29 грн. - інфляційні витрати за час прострочення сплати кредиту; 537 975,68 грн. - 3 % річних за час прострочення сплати основної суми кредиту, а також понесені судові витрати у розмірі 616 717,00 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27.12.2013 між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір, за яким ОСОБА_1 надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у національній валюті із встановленим лімітом у розмірі 83 000 000,00 грн., зі сплатою 8 % річних та строком дії кредитної лінії до 26.12.2018. Як зазначив позивач, банк виконав свої зобов'язання за Кредитним договором та надав відповідачу кошти в користування. Однак, відповідач умови Кредитного договору належним чином не виконав та кошти банку не повернув.
Разом з цим, 20.03.2017 між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Паритет Фінанс» укладено договір факторингу, за яким банк відступив позивачу право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором. У зв'язку із невиконанням відповідачем умов Кредитного договору, ТОВ «Паритет Фінанс» звернулося до суду із вказаним позовом про стягнення заборгованості.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволені позову, суд прийшов до висновку, що подані Позивачем докази є недопустимими та недостовірними, у зв'язку з чим Позивачем не доведено виконання Банком своїх зобов'язань за Кредитним договором та отримання Відповідачем коштів.
Зокрема, суд зазначив, що лист Відповідача від 13.01.2014 року (том №1 а.с. 74), який адресовано голові банку, не відповідає вимогам:
1) Постанови Правління Національного банку України від 25.09.2018 року № 103 «Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні» (надалі - Інструкція №103);
2) Постанови Правління Національного банку України від 12.12.2002 року №502 «Про затвердження Інструкції про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України та змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України» (у редакції Постанови Правління Національного банку України від 30.04.2014 року №249) (надалі - Інструкція №502);
3) Постанови Правління Національного банку України від 06.08.2003 року №325 «Про затвердження Положення про здійснення операцій з банківськими металами та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України» ( у редакції Постанови Правління Національного банку України від 30.12.2011 року №497) (надалі - Положення № 325);
4) Постанови Правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» (надалі - Інструкція №22), а тому є недопустимим та недостовірним доказом отримання Відповідачем коштів за Кредитним договором.
Апелянт звертає увагу на те, що на момент написання Відповідачем листа від 13.01.2014 року, який міститься в матеріалах справи, Інструкція №103 ще не була прийнята, а, отже, суд безпідставно посилається на норми даного документу для обґрунтування свого рішення.
Водночас, згідно п. З даної інструкції предметом регулювання є такі касові операції:
1) приймання через касу банку (філії, відділення) готівки національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки та рахунки юридичних і фізичних осіб або на рахунок банку (філії, відділення);
2) видача готівки національної та іноземної валюти клієнтам з їх рахунків через касу банку (філії, відділення);
3) приймання від фізичних та юридичних осіб готівки національної та іноземної валюти для переказу і виплати отримувачу суми переказу в готівковій формі через операційну касу банку (філії, відділення);
4) отримання банком (філією, відділенням) у Національному банку підкріплення готівкою, здавання придатної та не придатної до обігу готівки;
5) вилучення з обігу сумнівних банкнот (монет) та надсилання їх на дослідження до Національного банку;
6) обмін клієнтам не придатних до обігу та вилучених з обігу банкнот (монет) національної валюти на придатні, монет на банкноти, банкнот на монети, банкнот (монет) одних номіналів на банкноти (монети) інших номіналів;
7) оброблення готівки;
8) прийняття на інкасо банкнот іноземних держав та іменних чеків;
9) переміщення/передавання між банками, приймання/видачі банками банківських металів в операційних касах.
Правовідносини Боржника та Первісного кредитора, що виникли на підставі Договору про відкриття кредитної лінії №137/13 від 27.12.2013 року (надалі - Кредитний договір), стосуються кредитного зобов'язання у зв'язку з безготівковим перерахуванням коштів на рахунок третьої особи, а, отже, не є предметом регулювання Інструкції №103.
Посилаючись на Інструкцію № 502 та Положення №325, суд взагалі не зазначив норми, яких не дотримано Первісним кредитором чи Позивачем, що вплинули на висновок суду про недопустимість та недостовірність доказу (лист Відповідача від 13.01.2014 року (том №1 а.с. 74) отримання Відповідачем коштів за Кредитним договором.
Водночас, Інструкції №502 у редакції Постанови Правління Національного банку України від 30.04.2014 року №249, на яку посилається суд, не існувало на дату написання листа від 13.01.2014 року.
При цьому відповідно до п. 1 даної інструкції - ця Інструкція встановлює порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій з готівковою іноземною валютою на території України для уповноважених банків (далі - банк), а також для уповноважених фінансових установ та національного оператора поштового зв'язку (далі - фінансова установа), їх кас, пунктів обміну іноземної валюти та пунктів обміну іноземної валюти, що відкриваються банком, фінансовою установою на підставі укладених агентських договорів з юридичною особою - резидентом, а отже, жодним чином не регулює правовідносини, що виникли між Первісним кредитором та Відповідачем та не підлягає застосуванню до даних правовідносин.
Положення №325 визначає порядок здійснення операцій з банківськими металами на міжбанківському валютному ринку України (далі - міжбанківський валютний ринок) та на міжнародних ринках і не може бути застосоване до правовідносин Первісного кредитора та Відповідача.
Посилаючись на Інструкцію №22, суд не вказав, яку редакцію даного документу застосував при вирішенні спору. Лише зазначив, що додатком 10 Інструкції №22 затверджена форма та зміст заяви про перерахування коштів, якій, нібито, і не відповідає лист Відповідача від 13.01.2014 року.
Однак, Інструкція №22 у редакції Постанови Правління Національного банку України № 590 від 28.12.2012, яка була чинна на момент написання Відповідачем листа від 13.01.2014 року, в додатку 10 визначає форму та зміст розрахункової чекової книжки, а не заяви про перерахування коштів, як зазначив суд.
При цьому, апелянт звертає увагу також на те, що форма і зміст заяви про перерахування коштів, що зазначена в додатку №11 Інструкції №22, застосовується до правовідносин щодо депонування на рахунок за чековою книжкою (розрахунковим чеком); отримання чекової книжки (розрахункового чека); поповнення коштів на рахунку за чековою книжкою (розрахунковим чеком), та не визначає форми і змісту заяви про видачу чи перерахування кредитних коштів.
Законодавчо не визначено форми і змісту заяви-звернення про видачу чи перерахування кредитних коштів, а тому відповідно до загальних принципів та норм цивільного законодавства, Сторони мають право добровільно, на власний розсуд, врегулювати правовідносини, що виникають при наданні/отримані кредитних коштів, в тому числі у безготівковій формі.
Позивач неодноразово звертав увагу суду на те, що Первісний кредитор та Відповідач в Договорі про відкриття кредитної лінії №137/13 від 27.12.2013 року узгодили зміст письмового звернення про надання кредиту. У п. 4.2. та 10.2. даного договору зазначено, що кредитні кошти надаються за письмовим зверненням Відповідача, яке має містити: дату, розмір траншу, реквізити для перерахування кредиту, якщо кредит надається шляхом перерахування коштів за вказаними позичальником реквізитами.
З огляду на викладене, висновки суду про недопустимість та недостовірність листа Відповідача від 13.01.2014р., як доказу звернення до Банку за отриманням кредиту, не ґрунтуються на вимогах законодавства та суперечить домовленостям, яких досягли сторони Кредитного договору.
Висновки суду про невідповідність меморіального ордеру №240280 від 13.01.2014 року затвердженій Інструкцією №22 формі також не ґрунтуються на вимогах законодавства.
Відповідно до п. 2.1.1. Постанови Правління Національного банку України від 30.12.98 року №566 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», у редакції Постанови Правління Національного банку України від 04.06.2013 №194, яка була чинна на момент виникнення правовідносин між Первісним кредитором та Відповідачем, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). 
Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (непаперовій формі) повинні мати такі обов'язкові реквізити:
-  назву документа (форми);
-    дату складання документа;
-  назву підприємства (банку), від імені якого складений документ;
-  місце складання документа;
-  назву отримувача коштів;
-  зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру;
-  суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України;
-  номери рахунків;
-    назву банку (отримувача та платника коштів);
-      посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису).
При передачі документів, що посвідчують право вимоги до Відповідача за Договором про відкриття кредитної лінії №137/13 від 27.12.2013 року, банк надав належно завірену копію електронного меморіального ордеру, що підтверджує проведення фінансової операції за рахунком НОМЕР_1, в тому числі з підписом та відтиском номерного штампу відповідального працівника.
За приписами п.п. З, 6 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов'язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1,2 ст.68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк України встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Згідно з п.5.4. Положенням №254, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6 Положення №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Виписки з внутрішньобанківських рахунків мають той же об'єм інформації, що й виписки по особовим рахункам, підтверджують виконання за день операцій і відповідно до п. 5.10. Положення №254 роздруковуються на паперових носіях у разі потреби.
Отже, виписки з рахунків є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Разом з позовною заявою було подано виписки по рахунку НОМЕР_1, де відображено ту ж операцію, що і у меморіальному ордері №240280 від 13.01.2014 року. Тобто, проведення операції підтверджено двома окремими документами, однак, суд - не приймаючи один доказ, не звернув увагу на інші докази, що підтверджують проведення операції, не оцінив їх, у зв'язку з чим прийняв необґрунтоване рішення.
У п.10.2. Кредитного договору зазначено, що кредит надається, зокрема, шляхом перерахування по реквізитах, передбачених у письмовому зверненні Позичальника.
Банк, виконав взяті на себе зобов'язання, та 13.01.2014 року на підставі письмового звернення Відповідача перерахував кошти в сумі 82 950 000,00 гри. на зазначений Відповідачем рахунок, що підтверджується, окрім меморіального ордеру №240280 від 13.01.2014 року, виписками по рахунку НОМЕР_1.
Крім того, неодноразово зверталась увага суду на те, що укладаючи Додаткову угоду №5 до Кредитного договору, Відповідач у п. 4.1. підтвердив отримання кредиту, та протягом строку дії договору неодноразово виконував його умови щодо періодичних платежів, що свідчить про усвідомлення взятих Відповідачем на себе зобов'язань та виникнення правовідносин між Первісним кредитором та Відповідачем.
Однак, із оскаржуваного рішення не вбачається проведення судом аналізу даних фактів, відсутня оцінка поданих доказів, зокрема виписок по внутрішньобанківських рахунках, довідок про надходження коштів на рахунок Позивача на погашення заборгованості згідно Договору про відкриття кредитної №137/13 від 27.12.2013 року від ОСОБА_1
Суди неодноразово розглядали справи з подібних правовідносин. Зокрема Верховний Суд у своїй постанові 29 жовтня 2018 року по справі № 336/8212/15-ц підтримав позицію судів попередніх інстанцій про те, що підписання сторонами договору, в якому визначено всі істотні умови, зокрема і порядок надання коштів, та подальше його виконання свідчить про наявність правовідносин за договором.
Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Проте, Відповідач прострочив повернення частини Кредиту в передбачений Договором про відкриття кредитної №137/13 від 27.12.2013 року термін. 
Суд, під час ухвалення рішення, послався на норми права, що не підлягали застосуванню до даних правовідносин. Натомість, норми, які регулюють правовідносини за Кредитним договором, судом залишені поза увагою.
Подані Позивачем докази в повному обсязі не досліджено судом, в результаті ухвалено необґрунтоване рішення. 
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що заява ОСОБА_1 про видачу йому коштів у сумі 82950000 грн. шляхом безготівкового перерахування на вказаний в заяві рахунок є недопустимим та недостовірним доказом у справі, яка не підтверджує факт звернення відповідача до банку про отримання коштів за Кредитним договором та на підставі якої відповідач отримав кредитні кошти.
ОСОБА_1 посилається на Постанова Правління Національного Банку України від 25.09.2018 року № 103, якою затверджено Інструкцію про ведення касових операцій банками в України і якою встановлені вимоги до оформлення банками касових документів, в тому числі і заяв на переказ готівки.
Також посилається на Інструкцію про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12 грудня 2002 року № 502 у редакції постанови Правління Національного банк України від 30.04.2014 року.
Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано керувався цими нормативними актами і прийшов до правильного висновку про те,що лист ОСОБА_1 на адресу голови банку про видачу коштів шляхом перерахування на рахунок ТОВ «Мінола Україна» не відповідає вимогам, які наведені в цих актах, а тому не вважав цей лист допустимим доказом.
         В цілому відзив на апеляційну скаргу зводиться до викладення правової позиції відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову, з якою погодився суд першої інстанції і до цитування рішення суду першої інстанції.
         В судовому засіданні представники ТОВ «Паритет Фінанс» підтримали апеляційну скаргу.
Відповідач в судове засідання не з'явився. На адресу ОСОБА_1 надсилалась судова повістка про виклик в судове засідання на 20.11.2019 року , однак судова повістка повернулась без вручення у зв'язку із відсутністю адресата (а.с. 56 т.3).
Разом із тим, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Макарчук Л.Л. в судове засідання з'явився, подав відзив на апеляційну скаргу. З метою ознайомлення позивача із відзивом на апеляційну скаргу, судове засідання будо відкладено на 11.12.2019 року про що представник ОСОБА_1 був належним чином повідомлений (а.с.81 т.3)
11 грудня 2019 року від представника відповідача адвоката Макарчук Л.Л. надійшла заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку із його відрядженням в інше місто. Клопотання було задоволене і розгляд справи відкладено на 05.02.2020 року.
ОСОБА_1 двічі надсилались судові повістки, а саме 12.12.2019 року та 27.01.2020 року з викликом в судове засідання на 05.02.2020 року.
Однак судові повістки повернулись з відміткою про причини невручення як відсутність адресата.
Колегія суддів вважає, що оскільки відповідач не надав суду іншої адреси, за якою він проживає, неотримання ним повістки за адресою, яка була зазначена в матеріалах справи вважається його належним повідомленням про судове засідання.
Крім того, в день судового засідання 05.02.2020 року від ОСОБА_1 до канцелярії суду надійшла заява про відвід колегії суддів, що зайвий раз підтверджує, що ОСОБА_1 був обізнаний з датою, часом та місцем розгляду справи.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши учасників справи, які з'явилися в судове засідання, доходить висновку що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 27.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - банк) та ОСОБА_1 (далі - позичальник) було укладено Кредитний договір, за яким банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у національній валюті з встановленим лімітом у розмірі 83 000 000,00 грн. строком дії кредитної лінії 26.12.2018 зі сплатою 8 % річних за користування кредитом (п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 договору).
Згідно п. 4.1 Кредитного договору, у день укладення цього договору банк відкриває позичальнику кредитну лінію та позичковий рахунок для обліку кредиту.
Зі змісту п. 4.2 Кредитного договору вбачається, що банк надає позичальнику кредит лише в межах строку дії кредитної лінії окремими частинами (траншами) шляхом надання одного траншу, що дорівнює ліміту кредитної лінії, або кількох траншів, але так, щоб у будь-який момент розмір кредиту не перевищував ліміт кредитної лінії. 
Кожний транш надається у сумі і строки, передбачені в Додатку № 1 до цього договору відповідно до письмового звернення позичальника, яке подається не пізніше ніж за три робочі дні до передбаченої дати отримання кредиту (частини), що вказана в Додатку № 1 до цього Договору. 
Письмове звернення позичальника про видачу траншу, строк надання якого відповідно до Додатку № 1 до цього договору співпадає з датою укладення цього договору або датою додаткової угоди, відповідно до якої встановлюється строк надання такого траншу в дату її підписання, повинно бути надано до Банку відповідно в дату укладення цього договору або вказаної додаткової угоди до цього договору.
В послідуючому між банком та позичальником було укладено ряд додаткових угод.
20.03.2017 між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Паритет Фінанс» укладено договір факторингу № 01/17-Ф, відповідно до умов якого право грошової вимоги за Кредитним договором перейшло до ТОВ «Паритет Фінанс».
Як вбачається із позовної заяви, позивач зазначив, що 13.01.2014 відповідач звернувся до банку із відповідною письмовою заявою про видачу йому коштів у сумі 82 950 000,00 грн., шляхом їх безготівкового перерахування на вказаний в заяві рахунок (т. 1 а.с. 74).
На підставі вказаної заяви, банк перерахував кошти на вказаний рахунок, чим виконав свої зобов'язання за Кредитним договором, що підтверджується меморіальним ордером № 240280 від 13.01.2014.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена заява про видачу коштів є недопустимим та недостовірним доказом у справі, яка не підтверджує факт звернення відповідача до банку про отримання коштів за Кредитним договором, та на підставі якої відповідач отримав вказані кошти.
Із наданої копії меморіального ордеру № 240280 від 13.01.2014 та в оглянутому у судовому засіданні оригіналі, не вбачається підпису відповідного виконавця (особа, яка проводила вказану операцію), у тому числі електронного підпису та відбитку штампа банку.
При цьому, позивач не надав відповідного меморіального ордеру, або засвідчену його копію, в якій містяться обов'язкові зазначені реквізити, відповідно до вказаних положень Інструкцій.
         Судова колегія не  погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи таке.
Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального кодексу судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення, послався на норми права, що не підлягали застосуванню до даних правовідносин. Натомість, норми, які регулюють правовідносини за Кредитним договором, судом залишені поза увагою.
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення тим, що постановою Правління Національного Банку України від 25.09.2018 року № 103 затверджено Інструкцію про  ведення касових операцій банками в Україні (далі - Інструкція). Саме п.102 Інструкції визначається що заява на видачу готівки є касовим документом і цією ж Інструкціє визначена форма цієї заяви, а саме додаток № 11.
Разом із тим, суд не міг посилатись на вказаний нормативно-правовий акт, оскільки на час виникнення спірних правовідносин, а саме січень 2014 року, вказана інструкція ще не була прийнята.
Також судова колегія погоджується із доводами апелянта щодо того, що посилаючись на Інструкцію № 502 та Положення №325, суд взагалі не зазначив які саме норми цих нормативних актів не дотримано первісним кредитором чи позивачем, що вплинули на висновок суду про недопустимість та недостовірність доказу.
Водночас, Інструкції №502 у редакції Постанови Правління Національного банку України від 30.04.2014 року №249, на яку посилається суд, не існувало на дату написання листа від 13.01.2014 року, а тому вона не регулювала спірні правовідносини, отже суд не міг на неї посилатись при виішенні спору.
Також судова колегія погоджується із апелянтом в тому, що посилаючись на Інструкцію №22, суд не вказав, яку редакцію даного документу застосував при вирішенні спору. Лише зазначив, що додатком 10 Інструкції №22 затверджена форма та зміст заяви про перерахування коштів, якій, нібито, і не відповідає лист Відповідача від 13.01.2014 року.
Однак, Інструкція №22 у редакції Постанови Правління Національного банку України № 590 від 28.12.2012, яка була чинна на момент написання відповідачем листа від 13.01.2014 року, в додатку 10 визначає форму та зміст розрахункової чекової книжки, а не заяви про перерахування коштів, як зазначив суд.
Форма і зміст заяви про перерахування коштів, що зазначена в додатку №11 Інструкції №22, застосовується до правовідносин щодо депонування на рахунок за чековою книжкою (розрахунковим чеком); отримання чекової книжки (розрахункового чека); поповнення коштів на рахунку за чековою книжкою (розрахунковим чеком), та не визначає форми і змісту заяви про видачу чи перерахування кредитних коштів. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги і правильність висновків суду, судова колегія вважає, що спірні правовідносини регулюються такими нормами матеріального та процесуального права.
Згідно частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Позивач, посилаючись на те, що між сторонами укладений кредитний договір, умови якого не виконуються відповідачем і кредитні кошти не повернуті в строк встановлений цим договором, звернувся за захистом свого порушеного права до суду.
При цьому він надав суду кредитний договір про відкриття кредитної лінії, докази виконання Банком договору.
Відповідач заперечуючи проти позову посилався на те, що кредитний договір є неукладеним, оскільки сторонами не досягнуто істотної умови укладання договору, а саме мети, а тому кошти на рахунок ТОВ «Мінола Україна ЛТД» були перераховані безпідставно. Крім того, важав, що позивач не довів видачу грошових коштів відповідачу, так і не довів факту тримння від відповідача доручення на переказ ТОВ «Мінола  Україна ЛТД» кредитних коштів.
Таким чином до предмета доказування входив факт укладення сторонами кредитного договору, а також виконання позивачем умов кредитного договору і видача  кредитних коштів відповідачу.
Суд першої інстанції вважав, що позивач не довів свої позовні вимоги в тій частині, що він надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 82950000 грн.
При цьому суд вважав, що надані позивачем докази перерахування таких коштів є неналежними.
Судова колегія не може погодитись із такими висновками суду виходячи з такого.
Первісний кредитор та Відповідач в Договорі про відкриття кредитної лінії №137/13 від 27.12.2013 року узгодили зміст письмового звернення про надання кредиту. У п. 4.2. та 10.2. даного договору зазначено, що кредитні кошти надаються за письмовим зверненням Відповідача, яке має містити: дату, розмір траншу, реквізити для перерахування кредиту, якщо кредит надається шляхом перерахування коштів за вказаними позичальником реквізитами.
На час укладення кредитного договору діяла не Інструкція про ведення касових операцій банками в Україні, затверджена постановою Правління Національного Банку України від 25.09.2018 року № 103, а Інструкція про ведення касових операцій банками України затверджена 01.06.2011 постановою правління Національного банку України №174. Додатком № 8 до вказаної Інструкції була затверджена форма заяви на видачу готівки. Однак предметом регулювання Інструкції №174 є такі касові операції:
приймання через  касу банку готівки національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки та рахунки інших юридичних і фізичних осіб або на відповідний рахунок банку (філії, відділення);
видача готівки національної та іноземної валюти клієнтам з їх рахунків через касу банку;
приймання від фізичних та юридичних осіб готівки національної та іноземної валюти для переказу і виплати отримувачу суми переказу в готівковій формі через операційну касу;
отримання банком (філією, відділенням) у територіальному управлінні підкріплення готівкою та здавання надлишків, у тому числі пачок банкнот у касетах;
вилучення з обігу сумнівних банкнот (монет) та надсилання їх на дослідження;
обмін клієнтам не придатних до обігу та вилучених з обігу банкнот (монет) національної валюти на придатні, монет на банкноти, банкнот на монети, банкнот (монет) одних номіналів на банкноти (монети) інших номіналів;
оброблення готівки.
Таким чином Інструкція № 174 також не регулювала форму заяви про перерахування кредитних коштів на користь третьої особи  форма заяви на перерахування кредитних коштів на користь третьої особи, тобто станом на січень 2014 року форма цієї заяви не була нормативно врегульована. Разом із тим, заява ОСОБА_1 містила в собі всі складові, які були зазначені в кредитному договорі і які безсумнівно визначають волю заявника, а саме розмір коштів, дані рахунків, дані заявника і юридичної особи, на рахунок якої перераховувались кошти, цільове призначення коштів та інше.
З огляду на викладене, висновки суду про недопустимість та недостовірність листа Відповідача від 13.01.2014, як доказу звернення до Банку за отриманням кредиту, не ґрунтуються на вимогах законодавства та суперечить домовленостям, яких досягли сторони Кредитного договору.
Висновки суду про невідповідність меморіального ордеру №240280 від 13.01.2014 року затвердженій Інструкцією №22 формі також не ґрунтуються на вимогах законодавства.
Верховний Суд 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц дійшов до висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, належними та допустимими доказом у даній справі, що підтверджує факт надання кредиту є виписки по особовим рахункам.
Суд першої інстанції приділив увагу тільки одному банківському документу - меморіальному ордеру, вказавши, що він не є належним доказом видачі кредиту.
Висновок про ненадання кредиту суд першої інстанції зробив тільки на тому, що цей банківський документ не містить всіх реквізитів.
При цьому, чотири інших документи містили докази того, що кредит було надано відповідно до умов Кредитного договору, і сторони виконували взяті на себе зобов'язання. До них відносяться: виписки по особовим рахункам відповідача, звернення відповідача до банку про перерахунок коштів, визнання відповідачем отримання кредиту шляхом укладання додаткових угод до Кредитного договору, та Довідка банку в якій зазначено, що відповідач впродовж довгого часу проводив погашення кредитної заборгованості на значну суму коштів.
Верховний Суд в постанові від 01.02.2018 року по справі № 727/11001/14-ц зазначає, що «..., укладення відповідачем кредитного договору та отримання кредитних коштів підтверджується і періодичними платежами відповідача.»
Верховний Суд у своїй постанові 29.10.2018 року по справі №336/8212/15-ц підтримав позицію судів попередніх інстанцій про те, підписання сторонами договору, в якому визначено всі істотні умови, зокрема і порядок надання коштів, та подальше його виконання свідчить про наявність правовідносин за договором.
Договір про відкриття кредитної лінії №137/13 був укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 27.12.2013 року ("Кредитний договір"), право вимоги за яким Позивач отримав на підставі укладеного з Банком договору факторингу № 01/17-Ф від 20 березня 2017 року ("Договір факторингу").
Крім того, Кредитного договору укладено ряд додаткових угод:
Додаткова угода № 1 до Договору про відкриття кредитної лінії №137/13 від 27.12.2013 року була укладена між його сторонами 27.12.2013 року.
Додаткова угода № 2 та № 3 до Кредитного договору була укладена між його сторонами безпосередньо в день отримання кредиту - 13.01.2014 року.
30.12.2014 року до Кредитного договору була укладена Додаткова угода № 4.
20.03.2017 року, у день укладення Договору факторингу, між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову договору № 5 до Кредитного договору, якою договір був викладений в новій редакції.
Фактично, зміни до Кредитного договору свідчать, що відповідач визнав чинність даного Кредитного договору, а з 20.03.2017 року, ще й підтвердив заборгованість за вказаним кредитом.
Уклавши Додаткову угоду № 5 до Кредитного договору ТОВ «Паритет Фінанс» і ОСОБА_1 зафіксували розмір заборгованості на дату підписання.
В п. 4.1. Додаткової угоди № 5 від 20.03.2017 року до Кредитного договору Позичальник підтвердив, що в порядку та на умовах Кредитного договору він отримав Кредит в розмірі 82 950 000,00 грн. (вісімдесят два мільйони дев£ятсот п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок) та використав своє право в повному обсязі на отримання кредитних коштів за цим договором.
Крім того в п. 6.2.1. Додаткової угоди № 5 від 20.03.2017 року до Кредитного договору Позичальник визнає заборгованість за нарахованими в період з 01.07.2014 року по 20.03.2017 року та несплаченими відсотками за користування Кредитом в розмірі 15 347 601, 59 грн.
Отже, Боржник підписуючи Кредитний договір та зміни до нього визнає свої зобов'язання щодо повернення отриманого кредиту та сплати нарахованих відсотків.
Так, відповідно до виписки з 13.01.2014 року по 19.03.2015 року Відповідачем проведено погашення кредиту № DAM48/13 від 27.12.2013 року ТОВ «Мінола Україна ЛТД» згідно договору поруки.
Саме у вказаній виписці зафіксовано, що погашення кредиту № БАМ48/13 від 27.12.2013 року ТОВ «Мінола Україна ЛТД» згідно договору поруки проведено на підставі меморіального ордеру № 240280 від 13.01.2014 року.
В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не спростовував того, що він був поручителем виконання ТОВ «Мінола Україна ЛТД» кредитних зобов'язань за кредитним договором № БАМ48/13 від 27.12.2013 року і ним як поручителем 13.01.2014 року було проведено погашення заборгованості ТОВ «Мінола Україна ЛТД» за кредитним договором № ОАМ48/13 від 27.12.2013 року за рахунок кредитних коштів перерахованих на підставі Кредитного договору.
Тобто, отримання кредиту зафіксовано в виписці по рахунку відповідача та співпадає з реквізитами доказів які відкинув суд першої інстанції як такий, що не містить всіх реквізитів.
Однак, відсутність всіх реквізитів не призвели до того, що операція за вказаним документом не проводилась. Навпаки, як раз виписка по особовому рахунку свідчить про проведення банківської операції - видачі кредиту.
Крім того, відповідно до Виписки по особовим рахункам відповідача 29090074769808 з 13.01.2014 року по 19.03.2015 року. відповідач 30.12.2014 року погасив заборгованість зі сплати прострочених відсотків в розмірі 3 072 558,90 грн.
Тобто, відповідач здійснив погашення заборгованість за кредитом, якого як він стверджував в суді, не отримував.
Вказані рахунки були відкриті для обслуговування кредитної заборгованості відповідача, а операції на них відображались в порядку та у відповідності до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку Банків України (затвердженої постановою Правління Національного Банку України від 17.06.2004 року № 280) та Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та оформлення і використання резервів під кредитні ризики в Банках України (затвердженої постановою Правління Національного Банку України від 27.12.2007 року № 481).
Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Проте, як вбачається із матеріалів справи, відповідач прострочив повернення частини Кредиту в передбачений Договором про відкриття кредитної №137/13 від 27.12.2013 року термін.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням.
Згідно зі статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З врахуванням наданих позивачем доказів, судова колегія встановила, що відповідач не виконав свої кредитні зобов'язання. 19 березня 2018 року був останнім днем для повернення відповідачем першої частини кредиту. В порушення пункту 9.1 кредитного договору, відповідач прострочив повернення частини Кредиту у розмірі 5000000 грн.
6 серпня 2018 року відповідач здійснював сплату процентів за користування кредитом із простроченням.
Відповідно до положень п.11.5 Кредитного договору такі дії відповідача є істотним порушенням договору, що згідно і пунктом 11.6 Кредитного договору обумовлює право  позивача вимагати дострокового повернення Кредиту.
10 серпня  2018 року позивач надіслав  відповідачу вимогу  про дострокове виконання всіх зобов'язань з кредитним договором шляхом дострокового повернення всієї сум заборгованості, на  дату вимоги становила 101 454 080,99 грн.
Відповідно до п.12.8 Кредитного договору поштовою адресою кожної  зі сторін вважається поштова  адреса, зазначена у статті 13  цього Договору. Вимога була надіслана  позивачем на відповідну адресу місця проживання відповідача. Будь-якої інформації  щодо зміни місця проживання від  відповідача, в порядку передбаченому 12.5 Кредитного договору, відповідач  позивачу не надавав.
Факт надсилання вимоги підтверджується квитанцією поштового відділення про відправлення вимоги та описом вкладення,щ що відповідно до пункту 11.7 Кредитного договору є належним  підтвердженням  надсилання відповідної вимоги.
У вимозі було зазначено, що вона має бути виконана в термін, що не перевищує 30 днів з дня її отримання. При цьому пунктом 11.7 Кредитного договору передбачено, що вимога дострокового повернення кредиту в будь-якому випадку вважається отриманою позичальником після спливу семи днів з дня відправлення відповідного листа.
Отже оскільки вимога була надіслана 10 серпня 2018 року, то 17 серпня 2018 року вважається днем, коли відповідач отримав таку вимогу. Однак станом на 30-й день з дня отримання вимоги (тобто 17 серпня 2018 року вважається днем, коли відповідач отримав таку вимогу) та станом на дату подання позову, відповідач вимогу не виконав, кредитні кошти не повернув, відповіді на вимогу не надав.
Таким чином у відповідача виникла заборгованість у розмірі 107760 166,70 грн., що складається з: 81 327 682,44 грн. - сума заборгованості за кредитом; 63 95 735,16 грн. - сума заборгованості по пені за прострочення кредиту; 14 721 122,09 грн. - сума заборгованості по процентах за користування кредитом; 1 818 052,04 грн. - сума заборгованості по пені за прострочення сплати процентів; 2 959 599,29 грн. - інфляційні витрати за час прострочення сплати кредиту; 537 975,68 грн. - 3 % річних за час прострочення сплати основної суми кредиту, а також понесені судові витрати у розмірі 616 717,00 грн. 
Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому сплачена позивачем сума судового збору підлягає відшкодуванню йому, відтак до стягнення підлягає 1541750 грн. сплаченого судового збору при зверненні до суду з позовом та при зверненні до суду з апеляційною скаргою.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового судового рішення.
Керуючись ст.ст.141, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Паритет фінанс» задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 серпня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Паритет Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Паритет Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Паритет Фінанс» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №137/13 від 27 грудня 2013 року у розмірі 107760166 грн., що складається з: 81327682 грн. 44 коп. - заборгованість за кредитом, 6395735 грн. 16 коп. - заборгованість по пені за прострочення сплати кредиту, 14721122 грн. 09 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1818052 грн. 04 коп. - заборгованість по пені за прострочення сплати процентів, 2959599 грн. 29 грн. - інфляційні витрати за час прострочення сплати кредиту, 537975 грн. 68 коп. - 3% річних за час прострочення сплати основної суми кредиту.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Паритет Фінанс» судовий збір у розмірі 1541750 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 лютого 2020 року.

Реквізити сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Паритет Фінанс», зареєстроване місцезнаходження: вул. Десятинна, 4/6, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 40188979
Відповідач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, зареєстроване місцепроживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2

Суддя-доповідач

Судді: