ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року                                                                                                      
м. Київ
 
справа № 459/1126/18
провадження № 51-1783 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого судді                               ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря 
судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                              ОСОБА_5 ,
захисника                               ОСОБА_6  (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 18 вересня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 березня 2019 року стосовно
                                                           ОСОБА_7 ,
                                                           ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця  
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 18 вересня 2019 року, залишеним без зміни ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 березня 2019 року, ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 22 березня 2018 року, знаходячись на першому поверсі під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_2 , з метою заволодіння чужим майном, вчинив напад на ОСОБА_8 , під час якого, спричинивши потерпілій легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, заволодів її майном на загальну суму 2 437 грн 60 коп.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції порушив право ОСОБА_7 на захист, провівши 18 вересня 2018 року судове засідання у відсутність захисника, під час якого повторно, проте безпідставно, допитав потерпілу; не задовольнив його клопотання про недопустимість доказів, врахував як доказ винуватості показання свідків з чужих слів, та не довів винуватість його підзахисного у вчиненні інкримінованого злочину. Вважає правильною кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України. Вказує також на те, що судово-медичну експертизу проведено за копією медичної карти потерпілої ОСОБА_8 , яку отримано органом досудового розслідування з порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Крім того, зазначає про те, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав подану касаційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Прокурор заперечив проти касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Мотиви Суду
Положенням ч. 1 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Частиною 2 цієї статті визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
            Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
У поданій касаційній скарзі захисник порушує питання про безпідставне засудження ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та вважає правильною кваліфікацію дій засудженого за ч. 2 ст. 186 КК України.
Проте зазначені доводи сторони захисту Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, вимогах кримінального та кримінального процесуального закону.
Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Той факт, що засуджений вчинив розбійний напад на ОСОБА_8 , підтверджується, зокрема: 
- показаннями потерпілої про те, що ОСОБА_7 наніс їй у голову кілька ударів і вирвав із рук сумку;
- показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що він бачив напад на потерпілу невідомого чоловіка, який бив її по голові; 
- висновком судової медичної експертизи № 057/2018 від 04 квітня 2018 року, згідно з яким у ОСОБА_8 були виявлені легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
За загальним визначенням, розбій, як злочин проти власності, - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
При грабежі, поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого або з погрозою застосування такого насильства, основним об`єктом посягання виступає власність, і, незважаючи на те, що в момент вчинення грабежу відбувається вплив на потерпілого, він є незначним.
При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є характер застосованого до потерпілого насильства або погрози як способу заволодіння чужим майном, при розбої воно є небезпечним для життя чи здоров`я, а при грабежі така небезпека відсутня.
Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.
Судом достовірно встановлено, що потерпіла ОСОБА_8 у результаті нападу на неї отримала легкі тілесні ушкодження, що потягнули короткочасний розлад здоров`я.
Тому дії ОСОБА_7 були правильно кваліфіковані саме за вчинення розбійного нападу (ч. 2 ст. 187 КК України), підстав для перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 186 КК України, як про це зазначено в касаційній скарзі захисника, не встановлено.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність та допустимість, з урахуванням положень статей 85, 86, 94, 97 КПК України. У вироку суд першої інстанції навів достатньо переконливе обґрунтування своїх висновків у цій частині.
Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах закону й доводи захисника про допущені, на його погляд, порушення при долученні до матеріалів розслідування медичних документів ОСОБА_8 , на підставі яких в подальшому було проведено судову медичну експертизу.
Як обґрунтовано встановлено судом, медична документація ОСОБА_8 опинилась у розпорядженні органу досудового розслідування з дозволу потерпілої, копія медичної картки відкривалась стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.
Тобто права учасників кримінального провадження були дотримані. Підстав для визнання указаних доказів недопустимими не встановлено.
Зазначене узгоджується з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 січня 2020 року у провадженні № 51-218 кмо 19.
Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що додатковий допит потерпілої у судовому засіданні 18 вересня 2018 року проведено без участі захисника попри заперечення ОСОБА_7 .
Водночас Суд уважає, що допущене судом першої інстанції порушення не потягнуло за собою непоправні для ОСОБА_7 наслідки та не вплинуло на справедливість судового розгляду його кримінального провадження в цілому.
У судовому засіданні 18 вересня 2018 року відбувся додатковий допит потерпілої виключно з питань, пов`язаних з передачею органу досудового розслідування її медичної документації. Сторона захисту ознайомилась з її показаннями й мала можливість клопотати про повторний допит потерпілої, проте цього не зробила. 
На думку Суду, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а його вирок відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Колегією суддів установлено, що перегляд вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції за апеляційною скаргою захисника, яка аналогічна доводам його касаційної скарги, здійснювався з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України.
За результатами перегляду вироку суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом та врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, належним чином умотивувавши свої висновки.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд 
постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 18 вересня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 березня 2019 року стосовно ОСОБА_7 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                           ОСОБА_3