ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/40/20 Справа № 200/7603/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шевцова Т.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
        суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі – Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

       У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що у 2012 році ОСОБА_1 , з яким вона була певний час знайома, звернувся до неї з проханням дати йому у борг 1 000 000 грн. 
       Вказувала, що 13 березня 2012 року надала йому у борг грошові кошти, що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_1 розпискою. 
       Вказувала, що 10 січня 2015 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від №1.
       Посилаючись на те, що ОСОБА_1 ухиляється від належного виконання взятого на себе зобов`язання з своєчасного повернення грошових коштів, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на її користь основну суму боргу у розмірі 560 000 грн., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 287 009,46 грн., три відсотки річних у розмірі 43 403,84 грн., а всього 890 413,30 грн. та стягнути з ОСОБА_3 основну суму боргу у розмірі 1 000 грн.
       Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2018 року позовні вимоги задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення щодо повернення матеріалів справи на новий розгляд до суду першої інстанції в новому складі суду. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що він грошові кошти не отримував, розписки не писав, поручителя ОСОБА_3 не знає, експертиза по даній справі була проведена з численними порушеннями, а тому позовні вимоги є недоведеними.
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справі не скористались. 
       03 лютого 2020 року від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не може прибути у судове засідання у зв`язку з хворобою.
       Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
       Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що провадження по даній справі відкрито 24 травня 2018 року. 
       Протягом цього часу були численні судові засідання та вирішувались клопотання. Сторони знайомились з матеріалами справи, надавали письмові заяви та пояснення.
       Крім того, у першому судовому засіданні 06 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 надавали пояснення. 
       З метою дотримання строків розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне заяви про відкладення залишити без задоволення, а справу розглянути без участі належним чином сповіщених сторін. 
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 13 березня 2012 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав у борг 1 000 000 грн. та зобов`язався повернути отриману суму 13 квітня 2012 року, що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_1 розпискою.
       Проте, у вищезазначений строк відповідач позику не повернув.
       10 січня 2015 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір поруки №1, за умовами якого ОСОБА_3 поручилась за виконання ОСОБА_1 обов`язків за договором позики щодо 1 000 грн. основного боргу. 
       Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року по справі було призначено почеркознавчу експертизу з метою встановлення автентичності підпису та виконання тексту розписки складеної від імені ОСОБА_1 .
       Згідно висновку судового експерта №1205-17 від 21 серпня 2017 року, складеного Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, рукописні літерно-цифрові записи у розписці про отримання грошей ОСОБА_1 від 13 березня 2012 року виконані саме ОСОБА_1 , підпис в графі «Підпис» в розписці про отримання грошей ОСОБА_1 від 13 березня 2012 виконаний саме ОСОБА_1 
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд виходив з їх цілковитої доведеності та обґрунтованості, а тому вважав за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму боргу, отриману за розпискою, з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, а з поручителя ОСОБА_3 стягнути 1 000 грн.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_3 рішення суду не оскаржувала, а тому в частині позовних вимог до неї рішення не переглядається.         Крім того в матеріалах справи міститься клопотання ОСОБА_3 , в якому вона визнає позовні вимоги (т.1 а.с.15). 
       Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.
       За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
       Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
       Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.
       Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
       Згідно положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
       Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня
2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).
       Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. 
       Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №346/3978/15-ц (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року (справа №516/97/16-ц, провадження №61-25512св18), від 21 березня 2018 року (справа №757/27533/15-ц, провадження №61-8055св18) з розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.
       Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа №707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18); Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа №483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18); Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження №61-26174ск18) статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
       Так, з матеріалів справи вбачається, що 13 березня 2012 року ОСОБА_1 складено розписку про отримання від ОСОБА_2 1 000 000 грн. у якості позики та зобов`язався повернути вказану ним суму 13 квітня 2012 року (т.1 а.с.4). 
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
       Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.
       Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
       Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
       Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
       Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
       Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
       Відповідно до ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупністю таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
       Згідно з ч.1 ст.104 ЦПК України, про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.
       Відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції було заявлено клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи (т.1 а.с.109-111).
       З метою вирішення даного клопотання у відповідача були відібрані експериментальні зразки підпису та почерку (т.1 а.с.112-184).
       Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року по справі було призначено почеркознавчу експертизу з метою встановлення автентичності підпису та виконання тексту розписки складеної від імені ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 187)
       Згідно висновку судового експерта №1205-17 від 21 серпня 2017 року, складеного Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, рукописні літерно-цифрові записи у розписці про отримання грошей ОСОБА_1 від 13 березня 2012 року виконані саме ОСОБА_1 , підпис в графі «Підпис» в розписці про отримання грошей ОСОБА_1 від 13 березня 2012 виконаний саме ОСОБА_1 (т.1 а.с.200-214).
        Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_1 було заявлене клопотання про призначення по справі повторної почеркознавчої експертизи.
        Також відповідачем було надано документи, які містять зразки його вільного почерку та підпису. 
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року клопотання було частково задоволено та призначено експертизу (т.2 а.с.119-121). Експертів попереджено про кримінальну відповідальність. 
       Справу направлено до експертної установи — Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 
       20 лютого 2019 року матеріали справи були повернуті на адресу суду з клопотанням експерта про надання додаткових зразків підпису та почерку ОСОБА_1 та для надання пояснень стосовно експериментальних зразків почерку та підпису, які містяться в матеріалах справи (т.2 а.с.122,123). 
       Під час судового засідання 18 квітня 2019 року було проголошено клопотання експерта та у зв`язку з необхідністю надання додаткових вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_1 та для відібрання експериментальних зразків підпису та почерку на бланках аналогічних бланку, на якому виконано досліджуваний документ (розписку), справу відкладено на 25 квітня 2019 року. 
       25 квітня 2019 року у ОСОБА_1 були відібрані експериментальні зразки підпису та почерку на бланках, аналогічних бланку, на якому виконано досліджуваний документ (розписку). 
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року клопотання представника ОСОБА_1 — ОСОБА_4 про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи задоволено частково. Призначено по справі повторну судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої поставлені питання: Чи виконано рукописний текст та підпис в оригіналі розписки про отримання позики від 13 березня 2012 року ОСОБА_1 .? Чи виконано текст (його частини) в оригіналі розписки про отримання позики від 13 березня 2012 року та підпис з наслідування почерку та підпису ОСОБА_1 .? Чи виконано рукописний текст та підпис в оригіналі розписки навмисно зміненим почерком?. 
       Справу направлено до експертної установи. 
       16 травня 2019 року судовими експертами Чепак В.М. та Чередниченко О.С. на адресу апеляційного суду направлено клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для подання висновків експертизи. Зокрема, вільних зразків почерку ОСОБА_1 в оригіналах різних документів за 2011-2012 роки; експериментальні зразки почерку ОСОБА_1 у вигляді тексту досліджуваної розписки на аркуші паперу А-4 з вузькими графами; також поставлено питання про посвідчення усіх вільних та умовно-вільних зразків почерку (т.2 а.с.172-174). 
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року клопотання судових експертів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задоволено частково. Для проведення судово-почеркознавчої експертизи додатково направлено судовим експертам, належним чином засвідчені експериментальні зразки почерку ОСОБА_1 
       28 грудня 2019 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз було надано висновок експертів №14966-14968/19-32 від 17 грудня 2019 року (т.2 а.с.204-220).
       З висновку вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься ліворуч від друкованого запису “підпис” у нижній частині розписки про отримання позики від 13 березня 2012 року, складений від імені ОСОБА_1 , виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Рукописні записи, що містяться у відповідних рядках друкованого тексту розписки про отримання позики від 13 березня 2012 року складений від імені ОСОБА_1 виконані ОСОБА_1 . Рукописні записи, що містяться у відповідних рядках друкованого тексту розписки про отримання позики від 13 березня 2012 року складені від імені ОСОБА_1 виконані самим ОСОБА_1 , а не іншою особою з наслідуванням почерку ОСОБА_1 . Рукописні записи, що містяться у відповідних рядках друкованого тексту розписки про отримання позики від 13 березня 2012 року складені від імені ОСОБА_1 виконані ОСОБА_1 без навмисної зміни ознак власного почерку. Підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься ліворуч від друкованого запису “підпис” у нижній частині розписки про отримання позики від 13 березня 2012 року, складений від імені ОСОБА_1 , виконаний ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься ліворуч від друкованого запису “підпис” у нижній частині розписки про отримання позики від 13 березня 2012 року, складений від імені ОСОБА_1 , виконаний самим ОСОБА_1 , а не іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься ліворуч від друкованого запису “підпис” у нижній частині розписки про отримання позики від 13 березня 2012 року, складений від імені ОСОБА_1 , виконаний самим ОСОБА_1 без навмисної зміни ознак власного почерку.
Таким чином доводи апеляційної скарги стосовно неврахуванням судом першої інстанції обставини справи в частині того, що розписку він не підписував, до уваги не приймаються, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
       Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що у суду апеляційної інстанції, в силу статті 374 ЦПК України, відсутні повноваження для ухвалення нового рішення щодо повернення матеріалів справи на новий розгляд до суду першої інстанції в новому складі суду. 
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.  
       Керуючись ст.ст.367,374,375381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

       Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2018 року залишити без змін. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                 Демченко Е.Л. 

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

               Макаров М.О.