10.02.20
22-ц/812/281/20
Єдиний унікальний номер справи 467/395/16-ц
Провадження №22-ц/784/281/20                          Доповідач у суді апеляційної інстанції Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 лютого 2020 року                                                         м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:
головуючого - Лисенка П.П.,
суддів: Колосовського С.Ю. та Ямкової О.О.,
із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,
з участю:
відповідача – ОСОБА_1 ,
його представника - ОСОБА_2 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»  рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 06 червня 2016 року о 14 годині 09 хвилин, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Кірімової О.М., у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и л а:

02 лютого 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) пред`явило до ОСОБА_1 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.
31 серпня 2007 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір № NKUCAE00000003, відповідно до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 18 177,76 доларів США, на купівлю автомобіля.
Відповідно до умов договору, Банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в строки та в порядку, що встановлені в кредитному договорі, а той, у свою чергу повернути їх, згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною договору, виходячи з відсоткової ставки 0,84% на місяць.
Крім того, на забезпечення умов кредитного договору, ОСОБА_1 передав Банку у заставу куплений автомобіль, марки MERCEDES-BENZ VITO, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . 
Сторони домовились, що у разі порушення умов кредитного договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.
У зв`язку з тим, що позичальник належним чином не виконував, умови договору, за твердженням Банку, в нього виникла заборгованість, яка станом на 22 січня 2016 року становить 59 009,41 доларів США, із яких: – 11 186,16 доларів США заборгованість за кредитом; 16 387,71 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 772,03 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 30 663,51 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що за курсом 24,52 гривень за 1 долар США, складає 1 446 910 гривень 73 копійки, які Банк просив стягнути на свою користь.
Рішенням Арбузинського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2016 року в задоволені позову Банку відмовлено, у зв`язку з пропуском позовної давності.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Банк подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
20 липня 2016 року апеляційним судом Миколаївської області зазначене рішення суду І інстанції залишено без змін.
31 серпня 2016 року Банк подав касаційну скаргу, яка ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ - задоволена частково. Рішення суду І інстанції та ухвала апеляційного суду скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
26 червня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в іншому складі суддів, рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2016 року, про відмову у задоволені позовних вимог банку - залишено без змін.
19 липня 2017 року Банк знову оскаржив вищезазначені рішення до ВССУ.
30 березня 2018 року зазначену цивільну справу передано до новоствореного Верховного Суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 03 квітня 2018 року визначено новий склад колегії суддів.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року, касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року скасовано та справу знову передано на новий апеляційний розгляд.
Відповідно до протоколу авторозподілу справи між суддями Миколаївського апеляційного суду від 08 січня 2020 року визначено склад колегії суддів: головуючого Лисенка П.П., суддів Ямкової О.О. та Колосовського С.Ю.
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Миколаївського апеляційного суду від 09 січня 2020 року, апеляційну скаргу Банку на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області 06 червня 2016 року призначено до судового розгляду.
Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши докази, подані ними в процесі розгляду справи, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, оскаржуване рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області 06 червня 2016 року скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.
Так, відмовляючи в задоволенні позову Банку, суд 1 інстанції виходив з того, що сторони перебувають у договірних правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір кредиту, проте позивачем пропущено строк, в межах якого він міг пред`явити вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором і підстав для його поновлення немає, а тому у позові слід відмовити за спливом позовної давності.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, а також його висновки, що них та процесуальної долі, вважає їх помилковими, не обґрунтованими й незаконними.
За Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1,3ЦК України, 2, 4, 12-13, 367ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.
Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.
Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.
За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.
Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін.
В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.
Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.
Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв`язку.
Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов`язки його учасників.
Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
В силу ст. 525-526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов`язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов`язання має бути виконане належними суб`єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.
Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобовязання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.
За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.
При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обов`язку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.
В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.
Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.
Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним вище, а тому є не законним та не обґрунтованим.
Виписане у повній мірі стосується і кредитних договорів.
За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.
Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення.
Оскаржуване рішення суду 1 інстанції не відповідає вище виписаним нормам.
З матеріалів справи вбачається, 31 серпня 2007 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір № NKUCAE00000003, відповідно до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 18 177,76 доларів США, на купівлю автомобіля (а.с. 8-10).
Відповідно до умов договору, Банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в строки та в порядку, що встановлені в кредитному договорі, а той, у свою чергу повернути їх, згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною договору, виходячи з відсоткової ставки 0,84% на місяць.
Строк кредитування був визначений сторонами з 31.08.2007 року і по 30.08.2012 року
Крім того, на забезпечення умов кредитного договору, ОСОБА_1 передав Банку у заставу куплений автомобіль, марки MERCEDES-BENZ VITO, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . 
Сторони домовились, що у разі порушення умов кредитного договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.
У зв`язку з тим, що позичальник належним чином не виконував умови договору, не своєчасно та не у повному розмірі сплачував щомісячні платежі, в нього виникла заборгованість перед Банком, яка за твердженнями того станом на 22 січня 2016 року становить 59 009,41 доларів США, з яких – 11 186,16 доларів США заборгованість за кредитом; 16 387,71 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 772,03 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 30 663,51 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що за курсом 24,52 гривень за 1 долар США складає 1 446 910 гривень 73 копійок, які Банк просив стягнути на свою користь.
Саме вказану суму заборгованості і вимагав Банк стягнути з відповідача, вважаючи, що для цього у нього є усі законні підстави.
Проте, колегія з таким у повній мірі погодитися не може.
З довідки-розрахунку Банку, вбачається, що позичальник періодично сплачував щомісячні платежі, проте погашення проводив не регулярно та не у повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед Банком (а.с 50-53, 54-58, 77-79, 80).
Так, на виконання кредитного договору він сплатив Банку 8 951,90 доларів США та залишився винним за тілом кредиту 10 369,27 долари США.
Рішенням Жовтневого районного суду від 20 жовтня 2010 року, було вирішено позов Банку про звернення стягнення на предмет застави, а саме, придбаний за кредитні кошти автомобіль. Виручені кошти від продажу якого повинні були піти на погашення заборгованості у зазначеному вище розмірі.
Зазначене рішення набрало чинності і перейшло на стадію виконання. 
Постановою державного виконавця від 09 березня 2011 року на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2010 року відкрито виконавче провадження (т.1 а.с. 31).
Постановою державного виконавця від 23 червня 2011 року закінчено виконавче провадження в зв`язку із повним та фактичним виканням виконавчого документу (т. 1 а.с. 30).
30 квітня 2014 року грошові кошти у розмірі 2 175,14 доларів США, отримані від реалізації зазначеного автомобіля, які слід було направити на погашення боргу за тілом кредиту, а не на погашення, як вчинив Банк, оскільки на дату ухвалення рішення Жовтневим судом м. Дніпропетровська, пеня становила лише 8,42 долари США. Інше, взагалі, робило повернення кредиту марною справою, що є вкрай несправедливим та помилковим.
Таким чином, сума боргу відповідача перед Банком за тілом кредиту на час зміни строку кредитуваннястановить 8 194,13 дол. США ( 10 369,27 долари США борг за тілом кредиту – 2 175,14 долари США – виручені від продажу автомобіля = 8 194,13 дол. США ), які і підлягають стягненню з позичальника на користь кредитодавця.
При цьому, законних підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до даної вимоги, як того вимагав відповідач - немає, оскільки під час виконання судового рішення зі звернення стягнення на заставлений автомобіль, він вчинив дії, які свідчили про визнання ним боргу, зокрема, передав заставлений автомобіль та документи на нього - для реалізації. 
Оскільки, сплачених відповідачем та виручених від продажу автомобіля коштів виявилося недостатньо для погашення заборгованості у повному обсязі, то з позивача на користь Банку слід стягнути 8 194,13 дол. США. 
Оскільки суд 1 інстанції цього не вчинив, то стягнення необхідно провести постановою суду апеляційної інстанції.
Виписане у повній мірі відповідає положенням чинного цивільного законодавства та судовій практиці Верховного Суду.
Так, за змістом статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.
Таким чином, у позивача на підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу» виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором.
Звертаючись у лютому 2016 року до суду із позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що про порушення свого права банк дізнався лише 30 квітня 2016 року, тобто після продажу предмета застави, оскільки сума, одержана від його продажу, не покриває вимоги заставодержателя, тобто у межах строку позовної давності (т.1 а.с. -48-49, 74, т.2 а.с. 15-24).
У той же час, вимоги Банку про стягнення процентів за користування кредитом та стягнення пені, нарахованих за період до ухвалення рішення від 20 жовтня 2010 року, підпадають під дію положень про сплив позовної давності.
Так, згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідачем подана заява про застосування позовної давності до зазначених вимог (а.с. 90-91). 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Починаючи з дня набрання чинності рішенням Жовтневого суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2010 року (зміна строку кредитування) Банк втратив право на нарахування процентів за кредитом, а проценти нараховані до того часу, вже не можуть бути стягнені у зв`язку з тим, що за договором плата повинна була вноситися помісячно, а відповідно з кінця кожного місяця, починався перебіг позовної давності по кожній прострочці. 
За такого, колегія суддів приходить до висновку, що до вимог Банку про стягнення процентів за користування кредитом та пені, за вказаний період, слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки є заява відповідача про таке.
Банком пропущено строк на звернення до суду з даним позовом про стягнення заборгованості за процентами та пенею строк звернення до суду з відповідними вимогами сплив. 
Оскільки встановлено, що з перебіг строку позовної давності, відповідно до вимог частини другої статті 264 ЦК України та, вказаний трирічний строк позовної давності починається з моменту коли банк дізнався що коштів від продажу автомобіля не вистачить на погашення боргу у повному обсязі.
Що ж до вимог Банку про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, комісій та пені, за період з дня набрання чинності рішенням Жовтневого суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2010 року, то вони не підлягають задоволенню, оскільки пред`являючи позов у 2009 році про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості, Банк фактично змінив строк виконання зобов`язання, а тому, після набрання цим рішенням законної сили, не міг нараховувати відсотки, комісію та пеню, оскільки інше, було б проведено поза межами строку кредитування.
Оскільки він такі нарахування проводив, то їх не можна вважати законними і стягувати примусово, тому в цій частині вимог слід відмовити за їх безпідставністю. 
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного суду, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Стосовно тверджень сторони відповідача, про суттєво занижену ціну автомобіля, то вони не заслуговують на увагу, оскільки питання оскарження звіту оцінки заставного автомобіля вирішуються в іншому порядку. 
З огляду на викладені обставини, апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню.
Крім того, з відповідача на користь Банку слід стягнути витрати того на сплату судового збору у всіх судових інстанціях, у розмірі - 13 581 гривня 87 копійок.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2016 року скасувати та ухвалити постанову, якою позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 8 194,13 дол. США заборгованості за тілом кредиту.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 13 581 гривню 87 копійок судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:                         П.П. Лисенко

Судді:                         С.Ю. Колосовський 

                               О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року.