ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.003296 пров. № 857/12679/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Попка Я.С., Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання                    Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.003296 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Краців О.Р.,
час ухвалення рішення – 30.10.2019 року,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 08.11.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військового комісара Львівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, у якій просить суд:
- визнати протиправною відмову відповідача у виплаті позивачу відповідно до довідки-рахунку №2/2012 суми на одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі;
- зобов`язати відповідача виплатити позивачу відповідно до довідки-рахунку №2/2012 суми на одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі, у розмірі 6196,31 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованості з компенсації вартості неотриманого речового майна у розмірі 6196,31 грн. відповідно до довідки-розрахунку №2/2012. При звільненні ОСОБА_1 не отримав речове майно або компенсацію за нього. Позивач з метою погашення заборгованості звернувся до відповідача із листом, однак відповідач відмовився здійснити виплату, покликаючись на відсутність вказівки керівника підрозділу, у якому позивач проходив службу відповідного управлінського рішення про здійснення компенсації вартості неотриманого речового майна у наказі позивача про звільнення.
03.09.2019 позивач подав заяву про зміну позовних вимог, за якою позовні вимоги звернув до відповідача – Львівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України та просив ухвалити рішення про зобов`язання відповідача невідкладно погасити заборгованість перед позивачем по речовому майну шляхом видачі такого майна в натурі або виплати грошової компенсації взамін нього /а.с.27-28/.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.003296 позовні вимоги задоволено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач звільнений зі служби у 2012 році, а з заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно – 20.05.2019. Закон не передбачає такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час, на яке посилається позивач, не підлягає застосуванню, оскільки суперечить положенням Закону. Відповідач звернув увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2017 також не передбачено виплату грошової компенсації за речове майно особам, які вже звільнені з військової служби.
Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.003296 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що вважає обґрунтованими покликання позивача на те, що при вирішенні його заяви слід керуватися нормами, які діяли на момент звільнення та не вимагали відображення у наказі зазначення про суми компенсації.
Позивач звернувся до відповідача із заявою та надав відповідну довідку про розмір компенсації, однак відповідач через відсутність управлінського рішення у наказі про звільнення від 14.06.2012 відмовив у виплаті такого, з покликанням на Порядок №178.
Вказана відмова суперечить вказаним вище приписам законодавства, така не відповідає критеріям визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому є протиправною.
Оскільки судом першої інстанції встановлено право позивача на отримання грошової компенсації замість речового майна згідно з довідкою-розрахунком №2/2012, виданої на підставі наказу №497к від 14.06.2012 ефективним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання Львівського обласного військового комісаріату виплатити позивачу відповідно до довідки-рахунку №2/2012 грошову компенсацію замість речового майна, що підлягало видачі у сумі 6196,31 грн.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , підполковник юстиції, відповідно до наказу Військової прокуратури Західного регіону України №497к від 14.06.2012 звільнений з посади прокурора відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави військової прокуратури Західного регіону України у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас за п. «б» /за станом здоров`я/ ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з 14.06.2012; виключений з 14.06.2012 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України та направлений для зарахування на військовий облік у Пустомитівсько-Городоцький ОРВК Львівської області.
У вказаному наказі також вказано про необхідність виплатити позивачу премію у розмірі 60% місячного грошового забезпечення за період служби з 01 по 14 червня 2012 року та компенсацію за невикористані 2 календарні дні щорічної основної відпустки за 2012 рік.
У зв`язку зі звільненням з військової служби за станом здоров`я вирішено виплатити підполковнику юстиції ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Вислуга років станом на 14.06.2012 становить 16 років 10 місяців 14 днів.
Підставою видання цього наказу слугував наказ Міністра оборони України від 23.05.2012 № 402 /а.с.8, 9/.
Згідно з довідкою-розрахунком №2/2012 на одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягало видачі підполковнику ОСОБА_1 , підстава наказ ВПЗРУ №497к від 14.06.2012 позивачу належала компенсація у розмірі 6196,31 грн. /а.с.7/
Оскільки таку при звільненні позивачу не виплачено, позивач 20.05.2019 звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно /а.с.10/.
У відповідь на цю заяву ІНФОРМАЦІЯ_2 надав позивачу відповідь №5723 від 29.05.2019, згідно з якою позивачу відмовлено, з покликанням на те, що витяг з наказу військового прокурора Західного регіону України від 14.06.2019 за №497к, який наданий на адресу відповідачу як додаток до заяви від 29.05.2019 не містить інформації щодо прийняття керівником підрозділу у якому проходив військову службу позивач відповідного управлінського рішення (про виплату позивачу при звільненні з військової служби компенсації вартості неотриманого речового майна), підстави для проведення видатків бюджетних коштів відсутні /а.с.11/.
Позивач вважаючи цю відмову протиправною, такою, що порушує його права, звернувся до суду із цим позовом за їх захистом.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Систему соціального та правового захисту військовослужбовців, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з ч. 1 ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1444 від 28.10.2004 затверджене Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (втратило чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України №71 від 11.02.2016 «Про внесення змін до пункту 32 Положення про ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України»), відповідно до п. 28 якого військовослужбовцям, які звільняються у запас або відставку без права носіння військової форми одягу, виплачується грошова компенсація за неотримане речове майно або за їх згодою видається речове майно на суму грошової компенсації пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання речового майна до дати підписання наказу про звільнення або закінчення контракту.
Пункт 27 Положення №1444 передбачав, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно, виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
Колегія суддів звертає увагу, що станом на момент звільнення позивача (14.06.2012) була чинною редакція Закону №2011-ХІІ (з 13.06.2012), згідно з якою п. 2 ч. 1 ст. 9-1 взагалі виключено на підставі Закону №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007, оскільки зміну визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду №10-рп/2008 від 22.05.2008 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 65 розділу I, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу I, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Пунктом 2 ст. 9-1 зазначеного Закону передбачалося, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.
Положення ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачають, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з ч. 3, 4 п. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці   особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані   особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
Відповідно до витягу з наказу №497к військового прокурора Західного регіону України від 14.06.2012 полковник ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України з 14.06.2012. Тобто до 14.06.2012 позивач проходив військову службу у військовій прокуратурі Західного регіону України та на момент виключення зі списків особового складу набув право на отримання компенсації за неотримане речове майно.
Таким чином, позивач має право на одержання компенсації замість речового майна та належить до категорії осіб, яким виплачується грошова компенсація за неотримане речове майно.
Колегія суддів зазначає, що факт існування заборгованості підтверджується наявними у справі доказами, серед яких довідка-розрахунок №2/2012, у якій вказана сума компенсації 6196,31 грн.
При цьому апелянт розмір суми компенсації за речове майно, яке підлягало видачі вказану у довідці-рахунку, виданій на підставі наказу №147к від 14.06.2012 не заперечує.
Відповідно до п.3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Таким чином ст. 9-1 Закону та п. 3 Порядку чітко передбачено право військовослужбовця на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у разі його звільнення з військової служби.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.003296 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Я. С. Попко 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 05.02.2020 року