ПОСТАНОВА 
Іменем України

13 лютого 2020 року                                                         м. Кропивницький
справа № 386/881/19
провадження № 22-ц/4809/340/20 
Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.
        секретар Гончар В.В.
учасники справи: ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою  Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27.11.2019 року, суддя Гарбуз О.С., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 січня 2012 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 25.01.2012, відповідно до якої позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 18000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. 
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В заяві про укладення кредитного договору від 25 січня 2012 року відповідач підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ними договір. 
Відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 27.08.2019 виникла заборгованість в сумі 73984 грн. 78 коп., яка складається з 28212 грн. 69 коп. заборгованості за тілом кредиту, 16342 грн. 14 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 24581 грн. 17 коп. пені за прострочене зобов`язання, 849 грн. 50 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 3499 грн. 28 коп. штрафу (процентна складова).
Позивач просив суд стягнути із відповідача на користь Банку заборгованість за кредитом у розмірі  73984 грн. 78 коп. 
Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27.11.2019 року позов задоволено частково.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні суми у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту
В іншій частині рішення суду не оскаржується.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28.12.2019 по справі відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09.01.2020 справу призначено до розгляду.
До суду апеляційної інстанції надано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає  залишенню без задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції встановив, що 25 січня 2012 року між акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 18000 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (а.с. 10).
У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua (а.с. 11- 26).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 27.08.2019 становить 73984 грн. 78 коп., (а.с. 5-9).
Згідно з виписок карткового рахунку відповідача з 01.01.1999 по 07.10.2019, остання отримала кредит через кредитну картку (а.с. 54-64, 73-80).
В поданій до суду заяві, відповідач також визнала факт отримання кредиту в розмірі 18000 грн. за вищезазначеним кредитним договором, що у відповідності до ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.
Суд першої інстанції зазначив, що у заяві позичальника від 25 січня 2012 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо збільшення кредитного ліміту, сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Відповідно неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Суд першої інстанції послався на правову позицію висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 року у справі № 14-131цс19.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з порушенням умов кредитного договору відповідачем, з останньої  на користь позивача підлягає до стягнення 18000 грн. заборгованості за тілом кредиту, а позовні вимоги про стягнення іншої заборгованості в сумі 10212 грн. 69 коп., 16342 грн. 14 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 24581 грн. 17 коп. пені за прострочене зобов`язання, 849 грн. 50 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 3499 грн. 28 коп. штрафу (процентна складова) задоволенню не підлягають.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позову позивач надав анкету-заяву №б/н від 25.01.2012, відповідно до якої  ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» 
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
З матеріалів справи вбачається, що в наданих на підтвердження позову документах не відображена сума кредиту, яка зазначається в позовній заяві.
Позивач зазначає, що згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 27.08.2019 року становить 73984 грн. 78 коп., яка складається з 28212 грн. 69 коп. заборгованості за тілом кредиту, 16342 грн. 14 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 24581 грн. 17 коп. пені за прострочене зобов`язання, 849 грн. 50 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 3499 грн. 28 коп. штрафу (процентна складова).
Згідно з виписок карткового рахунку відповідача з 01.01.1999 по 07.10.2019, остання отримала кредит через кредитну картку (а.с. 54-64, 73-80).
Відповідач визнала факт отримання кредиту в розмірі 18000 грн. за вищезазначеним кредитним договором, що у відповідності до ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню (а.с. 81).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків, застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування.
Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі   № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. 
З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позову в частині заборгованості за простроченим тіло кредиту, по процентам за користування кредитом, пені та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, штраф (фіксована частина), штраф (процента складова) по кредиту б.н від 25.01.2012 року.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем тільки в частині відмови у задоволені позову, то суд апеляційної інстанції не дає правову оцінку рішенню суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту. 
Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок , що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону. Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Однак суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору, оскільки суд першої інстанції не встановив дійсні обставини в частині особи, яка є відповідачем по справі.
Відповідно до п.9 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I і II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно довідки № 860824 ОСОБА_1 є інвалідом першої групи, інвалідність встановлена на строк без терміново.
Згідно з ч.ч. 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи те, що позовні вимоги були задоволенні судом першої інстанції частково, а відповідач звільнена від сплати судового збору відповідно до закону, тому оскаржуване рішення необхідно скасувати в частині вирішення питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1  в сумі 467, 37 грн.
Компенсувати акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк», за рахунок держави судовий збір у розмірі 467, 37 грн. 
В частині відмови у стягнених грошових сум залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.
Рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27.11.2019 року, в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1  в сумі 467, 37 грн., скасувати. 
Компенсувати акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк»,за рахунок держави судовий збір у розмірі 467, 37 грн. 
В частині відмови у стягнених грошових сум залишити без змін.
Текст постанови складено 23.02. 2020 року.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: 

Судді: