ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 лютого 2020 року           справа №360/4193/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Казначеєва Е.Г., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року (повне судове рішення складено 28 листопада 2019 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/4193/19 (суддя в І інстанції Пляшкова К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Сватівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, 
                                                   
                                                УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сватівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - Сватівське відділення Управління) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку у відповідача, як отримувач щомісячних страхових виплат. Виплата страхових виплат станом на теперішній час здійснюється, проте не виплачувалася у період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року.
Після звернення позивача до Сватівського відділення Управління із заявою від 12.06.2018 було подовжено раніше призначену щомісячну страхову виплату з 01 червня 2018 року. Станом на 17 січня 2019 року за відповідачем існує заборгованість із виплати щомісячних страхових виплат за квітень - травень 2018 року. 
У листі від 26 листопада 2018 року № 03/2385 відповідач повідомив позивача про те, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з відсутністю на теперішній час окремого порядку заборгованість не може бути виплачена.
На підставі зазначеного, позивач вважав таку бездіяльність протиправною та такою, що порушує та звужує його право на соціальний захист у разі втрати працездатності, гарантоване Конституцією і законами України, тому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд:
1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення виплати щомісячних страхових виплат позивачу у період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року;
2) зобов`язати відповідача виплатити позивачу кошти невиплачених щомісячних страхових виплат за період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року позовні вимоги задоволені.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що згідно з пунктом 15 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08.06.2016 № 365 (далі - Порядок № 365), необхідною умовою для здійснення соціальних виплат є рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Після отримання 19.09.2018 такого рішення (витяг з протоколу від 14.09.2018 № 88), Сватівським відділенням Управління прийняті: постанова про продовження потерпілому ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат з 03 квітня 2018 - безстроково (постанова від 19.09.2018 № 1218/8737/8737/32); постанова від 15.03.2019 № 1218/8737/8737/34 про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 1 березня 2019 року.
Позивач звернувся за виплатою страхових коштів, нарахованих за минулий період, а саме за період з 01.04.2018 по 31.05.2018, які згідно з вимогами пункту 15 Порядку № 365 повинні обліковуватися у Сватівському відділенні Управління та виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що окремий порядок не прийнятий Кабінетом Міністрів України, здійснити виплату страхових коштів на даний час не є можливим.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.
Так, з копій паспорта громадянина України (а.с.11-15), довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.16), пенсійного посвідчення (а.с.17), довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.18) судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 . 
За матеріалами особової справи вбачається, що позивач перебуває на обліку з 24.01.2001, має зареєстрований страховий випадок профзахворювання, що отримане 13.10.2003. За висновком МСЕК від 13.03.2008 серії 2-20 СУ № 035307 потерпілому встановлено сукупний відсоток втрати професійної працездатності 25 %, у тому числі: 10 % по трудовому каліцтву (дата за актом від 01.09.2000 № 69), 15 % по професійному захворюванню (дата за актом від 13.10.2003 б/н), безстроково.
За заявою позивача від 10.10.2014 про тимчасове продовження раніше призначеної страхової виплати у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням) (а.с.85), Постановою відділення Фонду у Старобільському районі від 17.10.2014 № 1218/8737/8737/16 продовжено потерпілому ОСОБА_1 раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 2874,19 грн, виплати проводити з 01.10.2014 по 31.10.2014 (а.с.84).
Згідно з постановою відділення Фонду у Старобільському районі від 26.01.2015 № 1218/8737/8737/18 про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01.03.2014 (коригуюча) проведено позивачу донарахування щомісячних виплат (а.с.81).
За заявою позивача від 24.03.2015 про виплату раніше призначеної страхової виплати за період з 01.07.2014 по 30.09.2014, в якому не проведено платежі відділенням виконавчої дирекції Фонду, та продовження раніше призначену страхову виплату на період з 19.12.2014 по 19.06.2015 у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням) (а.с.78зв.-79), постановою відділення Фонду у Старобільському районі від 12.05.2015 № 1218/8737/8737/20 продовжено потерпілому виплату раніше призначену щомісячну грошову суму (а.с.77 зв.).
Згідно з постановами відділення Фонду у Старобільському районі від 25.09.2015 № 1218/8737/8737/21 (а.с.75), від 25.09.2015 № 1218/8737/8737/22 (а.с.74 зв.), від 18.03.2016 № 1218/8737/8737/23 (а.с.72), від 18.03.2016 № 1218/8737/8737/24 (а.с.71 зв.), від 29.03.2017 № 1218/8737/8737/25 (а.с.70 зв.), від 18.08.2017 № 1218/8737/8737/27 (а.с.68 зв.), від 06.10.2017 № 1218/8737/8737/28 (а.с.68) позивач до 01.10.2017 отримував страхову виплату у відділення Фонду у Старобільському районі, виплату якої зупинено, у зв`язку з передачею особових справ згідно з наказом від 05.10.2017 № 379.
Згідно з постановою Сватівського відділення Управління від 10.10.2017 № 1218/8737/8737/26 позивачу продовжено виплату раніше призначеної щомісячної допомоги з 01.10.2017 (а.с.67).
Дослідженням постанов Сватівського відділення Управління від 19.01.2018 № 1218/8737/8737/26 (а.с.66), від 12.03.2018 № 1218/8737/8737/27 (а.с.65), від 06.04.2018 № 1218/8737/8737/28 (а.с.64) встановлено, що позивач отримував щомісячну допомогу до 03.04.2018, виплату якої припинено у зв`язку із скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
За заявою позивача від 12.06.2018 про виплату раніше призначеної страхової виплати за період, в якому не проведено платежі відділенням виконавчої дирекції Фонду та продовження раніше призначеної страхової виплати безстроково у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням) (а.с.61зв.) постановою Сватівського відділення Управління продовжено потерпілому виплату раніше призначеної щомісячної допомоги з 03.04.2018, проведено донарахування щомісячних виплат за період з червня по серпень 2018 року (а.с.60).
Як слідує з листів Сватівського відділення Управління від 26.11.2018 № 03/2385 (а.с. 19) та Управління від 24.01.2019 № 143/03-1 (а.с.57зв.-58), суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Відповідно, провести виплати недоотриманих сум щомісячних страхових виплат за минулий період, а саме квітень та травень 2018 року, Сватівське відділення Управління зможе після визначення Кабінетом Міністрів України окремого порядку.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, апеляційний суд виходить з такого.
Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).
Стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).
Статтею 173 Кодексу законів про працю України регламентовано, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.
Розділом V Закону № 1105-XIV врегульовані питання загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.
Згідно з частиною першою статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Відповідно до частини сьомої статті 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.
Згідно з частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:
1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;
3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;
4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;
5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;
6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Частиною першою статті 47 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:
1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;
2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.
Відповідно до частини четвертої статті 47 Закону № 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.
Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п`ята статті 47 Закону № 1105-XIV).
Згідно з частиною сьомою статті 47 Закону № 1105-XIV, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».
За положеннями пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами, надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Як зазначено в статті 2 Закону № 1706-VII, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.
Водночас, частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.
Відповідно до пункту 15 Порядку № 365 призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено, що орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Так, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має право на щомісячну виплату страхових коштів, а також на страхові кошти, що своєчасно йому не виплачені.
Вищеописаними письмовими доказами підтверджено, що позивач у період з квітня 2018 року по серпень 2018 року включно страхові виплати не отримував. Після звернення позивача до Сватівського відділення Управління із відповідною заявою, позивачу з вересня 2018 року поновлено щомісячну виплату страхових коштів, здійснено донарахування виплати страхових коштів за період червень-серпень 2018 року. Невиплаченими позивачу залишилися страхові кошти за період квітень-травень 2018 року. 
Так, право позивача на отримання страхових виплат за період з 03 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року не є спірним.
При цьому, відповідачем порушено право позивача на отримання страхових коштів, невиплачених позивачу у період з 03 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року. Так, поновивши з 03 квітня 2018 року щомісячну виплату страхових коштів, Сватівське відділення Управління всупереч положень частин четвертої та сьомої статті 47 Закону № 1105-XIV не виплатив позивачу страхові кошти за квітень-травень 2018 року, своєчасно йому невиплачені. Будь-яке рішення щодо невиплати позивачу заборгованості за період з 03 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року відповідачем не приймалося.
Посилання апелянта на пункт 15 Порядку № 365 та не здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам через відсутність окремого порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України, колегія суддів не бере до уваги, оскільки цей нормативно-правовий акт не є законом, а тому таким актом не можуть вноситися зміни до законів, тим більше у бік звуження та скасування встановлених законом прав громадян. 
Такий підхід суб`єкта владних повноважень не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.
Внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі страхових виплат за період, протягом якого особа мала законне право на їх одержання, але своєчасно не отримала, виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.
Взявши на себе обов`язок із виплати особі страхових коштів за період, протягом якого особа такі виплати не отримувала (стаття 47 Закону № 1105-XIV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда ця недобросовісність була допущена урядом, а не відповідачем. Незважаючи на це, носієм обов`язку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату страхових виплат, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що  відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати йому страхових виплат за період з 03 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року, відтак та необхідно зобов`язати Сватівське відділення Управління виплатити позивачу страхові виплати за спірний період.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.  
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.  
Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                                   ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у справі № 360/4193/19 - залишити без змін.
Повне судове рішення - 11 лютого 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                       І. В. Сіваченко

Судді                                                                                  Т. Г. Гаврищук 

                                                                                                                                                                                                                                       Е. Г. Казначеєв