КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД                                       
                                                                                03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-А

Справа № 761/22755/18                                                                                               Головуючий у 1 інстанції - Фролова І.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1267/2020                                                            Доповідач  -  Мараєва Н.Є.     
                                               
                                                       ПОСТАНОВА 
                                                   ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
21.01.2020 р. Київський Апеляційний  суд    в складі  суддів судової  палати з розгляду 
цивільних  справ :
Головуючого - Мараєвої Н.Є.,
Суддів -  Заришняк Г.М., Рубан С.М.
При секретарі - Гаврюшенко К.О.
Розглянули у відкритому  судовому  засіданні  в  приміщенні Київського апеляційного
суду  в порядку спрощеного позовного провадження 
Цивільну справу за апеляційною скаргою
         ОСОБА_1   
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року
в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником
якого є  АТ «Альфа Банк»,  до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
3-особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації 
         про виселення та зняття з реєстраційного обліку          
Заслухавши  доповідь  судді Мараєвої Н.Є.,  пояснення осіб, які з`явилися, перевіривши  
матеріали   справи, обговоривши  доводи  апеляційної  скарги, колегія суддів,-
                                                             В с т а н о в и л а :
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником  якого є  АТ «Альфа Банк»,  до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  3-особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку.
Виселено в примусовому порядку ОСОБА_1 та ОСОБА_3   з квартири АДРЕСА_1 .
Знято з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із вказаної  квартири;  стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір по 1762 грн. з кожного.
Справа розглядалася  судами неодноразово.
Постановою  Верховного Суду  від  6.11.2019 р. частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову  Київського апеляційного суду від 20.06.2019 р., справу  передано на новий  розгляд до суду апеляційної інстанції. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 р. та винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального  права.
Апеляційна  скарга   підлягає  задоволенню  з таких підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом,  21 грудня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 10-29/4885, відповідно до якого позичальник отримала у тимчасове користування грошові кошти у сумі 252 450 дол. США, зі сплатою 11,75 процентів річних та кінцевим терміном погашення кредитної заборгованості до 20 грудня 2022 року.
Згідно п.1. 2 вказаного договору передбачено, що кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . 
Цього ж дня між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено  іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю в забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту № 10-29/4885 від 21 грудня 2007 року, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, нерухоме майно, що придбане іпотекодавцем за кредитні кошти, надані іпотекодержателем відповідно до умов договору, яким обумовлено основне зобов`язання, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно п.п.4.5.3. вказаного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
На підставі рішення державного реєстратора Коровайко О.С. філія комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у м.Києві індексний номер: 38219619 від 21 листопада 2017 року, за ПАТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 
ОСОБА_3   зареєстрована у вказаному житловому приміщенні 09 жовтня 2008 року.
04 червня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило відповідачам вимогу про добровільне виселення, яка залишилась без виконання. 
Так,  обґрунтовуючи апеляцію  відповідачка, зокрема, посилалася  на те, що  вказана  квартира  придбана  частково за  її кошти, а  частково  - за  кредитні  кошти, що згідно п.2 договору  купівлі-продажу квартири від 21.12.2007 р. -  продаж квартири здійснено за  1499 850,00 грн., а  сума   отриманого  в  банку кредиту становила - 252 450,00 дол.США,  що за курсом НБУ станом  на 21.12.2007 р. становило - 1274 872,50 грн.;  що державна  реєстрація  права  власності на вказану  квартиру  за ПАТ «Укрсоцбанк» та  виселення  з якої  є предметом  даного  спору  суперечить  вимогам  ЗУ  «Про мораторій на стягнення  майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;  що судами  не враховано того, що  спірна  квартира  придбана  не повністю за кредитні  кошти, що виключає можливість виселення відповідачів з неї;  що крім того,  судами  не  враховано позиції  служби у справах  дітей Шевченківської РДА, яка заперечувала проти позову.
Такі  доводи  апеляції  є  слушними.
Згідно ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. 
Відповідно статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким  чином, особам яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за  положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.
Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно  якого за змістом частини другої ст. 40 Закону № 898-ІVта частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 
Оцінка зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-ІV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.
Згідно  практики Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс-6, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-ІVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-ІV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції (під час попереднього розгляду  даної справи), встановивши, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана ОСОБА_1 у власність за рахунок отриманих кредитних коштів, дійшли висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого житлового приміщення.
Скасовуючи попереднє рішення  суду  апеляційної інстанції, Верховний  Суд, зокрема, зазначав, що місцевий суд, досліджуючи джерело коштів, за які придбано переданий в іпотеку об`єкт нерухомості, виходив з того, що зі змісту іпотечного договору від 21 грудня 2007 року вбачається, що його предметом є саме квартира АДРЕСА_1 , а тому вважав, що вказана нерухомість придбана іпотекодавцем за кредитні кошти.
Погоджуючись з висновком місцевого суду про придбання ОСОБА_1 вищевказаної квартири за рахунок кредитних коштів, апеляційний суд не надав оцінки доводам апеляційної скарги відповідача з посиланням на те, що спірна квартира придбана частково за кредитні кошти, що виключає можливість виселення ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_3 з неї.
З матеріалів справи вбачається, що за умовами кредитного договору від 21 грудня 2007 року №10-29/4885 ОСОБА_1 отримала в кредит грошові кошти в сумі 252 450 дол. США. 
Того ж дня відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. В., ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 ,  вартістю 1 499 850 грн.
Також зазначав,  що суд апеляційної інстанції вказаного не врахував, а також не надав оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 про придбання нею спірної квартири частково за кредитні кошти, що в залежності від встановленого виключає можливість виселення відповідачів без надання їм іншого  житлового приміщення.            
Згідно ст.417 ЦПК України  вказівки, що  містяться  в постанові суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої  та апеляційної  інстанції під  час  нового розгляду  справи. 
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування  не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції  не можна  визнати  законним і обґрунтованим,  тому  воно підлягає   скасуванню з  постановленням  нового   рішення  про  відмову  в  задоволенні  позовних  вимог.
Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368,  374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
 
                                                        П о с т а н о в и л а :   
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   - задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року - скасувати і постановити нове, яким  в задоволенні  позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником  якого є  АТ «Альфа Банк»,  до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  3-особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку -  відмовити.
Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду  протягом  тридцяти днів з  дня  складення  повного  судового рішення.
Повний текст складено   23.01.2020 р.
 
Головуючий  :    
                                                                    Судді :