ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1695/20 Справа № 171/1903/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Семенова Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого- судді Бондар Я.М.,
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання – Чубіна А.В.
сторони справи :
скаржник – ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження -державний виконавець Апостолівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною   скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2019 року, яка постановлена суддею Семеновою Н.М.  у м. Апостолове,Дніпропетровської області, відомості про виготовлення повного тексту ухвали відсутні, 
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області зі скаргою на незаконні дії державного виконавця.
В мотивування доводів скарги зазначає, що старшим державним виконавцем Апостолівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області Лімановою Н.О. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №599729410 від 08.08.2019 року, на підставі даної постанови винесена постанова про накладення на неї штрафу в сумі 1 700 гривень. Вважає невірним зазначення в постановах старшого державного виконавця, що виконавчий лист №171/1013/16-ц від 20.11.2018 року видав суддя Дніпровського Апеляційного суду Дніпропетровської області Чумак Т.А., тому що не відповідає дійсності, оскільки суддя Чумак Т.А. є суддею Апостолівського районного суду Дніпропетровської області. Просить суд скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №599729410 від 08.08.2019 року, скасувати постанову ВП №599729410 від 08.08.2019 року про накладення штрафу в сумі 1 700,00гривень.
Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та постановлення нової про задоволення скарги. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що державний виконавець безпідставно відкрила виконавче провадження за виконавчим документом виданим Апеляційним судом за підписом судді Апостолівського районного суду Дніпропетровської області.
Заслухавши суддю - доповідача, скаржника ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні скарги, суд першої інстанції, керувався положеннями статей Закону України «Про виконавче провадження» та дійшов висновку про відсутність будь-яких порушень з боку державного виконавця при вчиненні виконавчих дій щодо відкриття виконавчого провадження, відмови у його закритті та накладання на боржника штрафу. 
Колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконанні Апостолівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження ВП №59729410 від 08.08.2019 року з примусового виконання виконавчого листа №171/1013/16-ц, виданого 20.11.2018 року Апостолівським районним судом Дніпропетровської області, про усунення перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що розташоване в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 . Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити вказане житлове приміщення протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили (а.с.4,5).
Старшим державним виконавцем Апостолівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області Лімановою Н.О. 23.09.2019 року винесено постанову про накладення штрафу на користь держави у розмірі 1700,00 гривень, боржником відповідно до постанови є ОСОБА_1 (а.с.3).
Листом №18922 від 18.09.2019 року Апостолівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області Калині С.А. відмовлено в задоволенні заяви про завершення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №171/1013/16ц виданого 20.11.2018 року у зв`язку з відсутністю підстав (а.с.7).
Стаття 447 ЦПК України (у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), передбачено право сторони виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. 
Відповідно до ст.451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців.
Згідно з частиною другою та третьою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Згідно ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 1798-VIII від 21.12.2016), виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 1798-VIII від 21.12.2016), державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 1798-VIII від 21.12.2016), державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Частина 5 даної статті передбачає, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.
Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що розташоване в АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_2 та зобов`язано ОСОБА_1 звільнити вказане житлове приміщення протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили (а.с.28-29).
ОСОБА_2 01 серпня 2019 року звернулась до Апостолівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області із заявою примусового виконання рішення суду (а.с.16). 
Постановою державного виконавця Лімановою Н.О. від 08.08.2019 року відкрито виконавче провадження ВП №599729410. 
Колегія суддів погоджується із даним висновком суду першої інстанції, що виконавчий лист виданий у відповідності до вимог Інструкції з діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, яка передбачала, що виконавчий лист за результатами судового розгляду, у тому числі у порядку апеляційного або касаційного провадження, видається судом першої інстанції. Як видно з матеріалів справи, Дніпровським апеляційним судом прийнято постанову від 23 жовтня 2018 року у справі №171/1013/16-ц, на виконання якої судом першої інстанції видано виконавчий лист який підлягає примусовому виконанню.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання постанови про відкриття виконавчого провадження такою, що прийнята із порушенням діючого законодавства.
Проте, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції стосовно накладеного на боржника штрафу державним виконавцем, відповідно постанови від 23 вересня 2019 року.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
ЄСПЛ у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що «правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.
На спірні правовідносини поширюється саме Закон № 1404-VIII, згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, імперативною нормою частиною другою статті 74 Закону № 1404 VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 766/740/17-ц, від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16, відступати від яких колегія суддів підстав не вбачає.
Таким чином, Апостолівський районний суд Дніпропетровської області не є «судом, встановленим законом» для розгляду по суті скарги ОСОБА_1 в частині скасування постанови державного виконавця ВП №599729410 від 23 вересня 2019 року про накладання штрафу в сумі 1700 грн., адже спір підвідомчий судам не цивільної, а адміністративної юрисдикції.
Розглядаючи в цій частині скаргу, суд першої інстанцій на зазначене увагу не звернув та неправильно застосував норми процесуального права, оскільки скарга ОСОБА_1 в частині скасування постанови державного виконавця про накладання штрафу в сумі 1700 грн., не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і не належить до компетенції адміністративного суду.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд 
                                       ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2019 року в частині відмови ОСОБА_1 в скасуванні постанови державного виконавця ВП №599729410 від 23 вересня 2019 року про накладання на ОСОБА_1 штрафу в сумі 1700 грн., скасувати.
Закрити провадження у справі № 171/1903/19 в частині скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Апостолівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ВП №599729410 від 23 вересня 2019 року про накладання на ОСОБА_1 штрафу в сумі 1700 грн.
Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд скарги в цій частині віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2020 року.

Головуючий:
Судді: