ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 р.	Справа № 440/4753/18	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Старосуда М.І. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.
представника позивача Плескача В.Ю. 

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Апарату Верховної Ради України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава по справі № 440/4753/18
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Апарату Верховної Ради України              
          про стягнення середнього заробітку за час невиплати грошової допомоги,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  (далі - позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі – відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути середній заробіток за час несвоєчасної виплати грошової допомоги у зв`язку із виходом (як державного службовця) на пенсію за період з 01.10.2009 по 28.12.2018 в сумі 1078148,16 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду України від 01.10.2019 року вказаний адміністративний позов задоволено.
Стягнуто з Апарата Верховної Ради України (код ЄДРПОУ 38019348) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час несвоєчасної виплати грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за період з 01.10.2009 по 28.12.2018 у розмірі 1078148,16 грн (один мільйон сімдесят вісім тисяч сто сорок вісім гривень шістнадцять копійок), з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду України від 16.09.2019 року по справі №520/7832/19 та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 3454 від 10.07.2009 "Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України" позивач був зарахований з 01 липня 2009 року на посаду помічника-консультанта народного депутата ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень.
Відповідно до розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №4823 від 01.10.2009 "Про звільнення ОСОБА_1 ", позивача звільнено 30 вересня 2009 року з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 у зв`язку з достроковим виходом на пенсію у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності, яка перешкоджає виконанню роботи за договором.
У зазначеному розпорядженні вказано, що стаж державної служби ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2009 року складав 26 років 00 місяців 13 днів.
З огляду на те, що під час звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України, йому відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на час звільнення) не було виплачено грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів, позивач звернувся до суду з позовом.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 по справі № 1640/3403/18, залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2019, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати з 30 вересня 2009 року ОСОБА_1 грошової допомоги при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів, зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати й виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів у сумі 19 010,00 грн.
На виконання зазначеного рішення суду Апаратом Верховної Ради України здійснено нарахування (розрахунковий лист за травень 2019 року, а.с.177) та виплату грошової допомоги при виході на пенсію у сумі 19010 грн з утриманням ПДФО та військового збору (платіжне доручення № 5704 від 28.05.2019 з відміткою “оплачено” 29.05.2019, а.с.176).
У зв`язку із несвоєчасною виплатою вихідної допомоги позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час несвоєчасної виплати на підставі статті 117 Кодексу законів про працю за період з 01.10.2009 по 28.12.2018 в сумі 1078148,16 грн.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що з наявності підстав для стягнення з Апарата Верховної Ради України на користь ОСОБА_1  середнього заробітку за час несвоєчасної виплати грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за період з 01.10.2009 по 28.12.2018 у розмірі 1078148,16 грн.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів зазначає, що спір в цій справі виник у зв`язку з тим, що відповідач на дату звернення з цим позовом до суду не виконав рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 по справі № 1640/3403/18 щодо виплати грошової допомоги при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів. Позивач вважає, що ці кошти йому мали бути виплачені при звільненні, але оскільки роботодавець цього не зробив, то відповідно до ст. 117 КЗпП повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Колегією суддів встановлено, що розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України №4823 від 01.10.2009 "Про звільнення ОСОБА_1 " було визначено до виплати при звільненні компенсацію за 7,5 календарних дні невикористаної основної відпустки у межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_2 для оплати праці помічників-консультантів відповідно до ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», проведення позивачу інших виплат, або про відмову у їх виплаті в розпорядженні про звільнення не наведено (а.с.174).
Колегія суддів зазначає, що на час звільнення з посади між позивачем та відповідачем не існувало спору про розмір належних позивачу сум до виплати.
З позовної заяви колегією суддів встановлено, що питання щодо правомірності невиплати грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів  до 2018 року ОСОБА_1 не піднімалось.
Позивач зазначає, що в серпні 2018 року від працівників Полтавського УПФУ він дізнався, що виплата грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, яка мала бути виплачена при його звільненні у 2009 році, має вплив на розмір його пенсії.
На підставі отриманої від органу Пенсійного фонду інформації, ОСОБА_1 звернувся із запитом від 28.08.2018 року до Управління Справами Верховної Ради України (а.с.26).
Листом  Апарату Верховної Ради України від 17.09.2018 року 15/26-1100/191990 позивачу повідомлено про відсутність підстав для виплати грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів через відсутність економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 , а також зазначено, що Закон України «Про державну службу» від № 3723-ХІІ (у редакції до 01.04.2014 року), який передбачав виплату такої допомоги втратив чинність (а.с.27).
При цьому, відповідач також вважає, що на час звільнення позивача з посади, вина відповідача у невиплаті грошової допомоги відсутня, оскільки згідно приписів Закону України "Про статус народного депутата України" та Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України  від 13.10.1995 року №379/95-ВР, помічники народного депутата України перебувають безпосередньо у трудових відносинах з народним депутатом України із прикріпленням до кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Таким чином, відповідач вважає, що на час звільнення позивача, роботодавцем помічника народного депутата України є народний депутат України, який здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів. На підставі наведеного, відповідач вважає, що він не був роботодавцем позивача, у зв`язку з чим, у нього були відсутні повноваження з вирішення питання щодо виплати чи невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, та спору  між сторонами у справі щодо виплати такої допомоги до 2018 року не було.
Представник позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції підтвердив, що позивач до 2018 року не звертався до Апарату Верховної Ради України щодо виплати грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, лише у серпні 2018 року від працівників пенсійного органу дізнався, що виплата вказаної допомоги вплине на розмір його пенсії, а тому відповідно звернувся до Апарату Верховної Ради України для її виплати.
Таким чином, позивач звільнився з посади помічника народного депутата України у 2009 році, спір щодо виплати грошової допомоги при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів виник після його звільнення лише у 2018 році. Апарат Верховної Ради України не був обізнаний про претензії позивача щодо невиплати грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів.
Спір між сторонами виник у 2018 році після відмови відповідача у добровільному порядку виплатити вищевказані суми та рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 по справі №1640/3403/18 визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати з 30 вересня 2009 року ОСОБА_1 грошової допомоги при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів та зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати й виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів у сумі 19 010,00 грн.
Аналізуючи наведені положення ст. 116, 117 КЗпП в контексті обставин цією справи колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 по справі №1640/3403/18, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2019 вирішено спір щодо виплати грошової допомоги при виході на пенсію державного службовця після того, як позивач звільнився з роботи, на дату звільнення спору про розмір суми, належних позивачу при звільненні, не було, а тому відповідач як роботодавець не мав обов`язку виплатити йому кошти, які стягнуто вищевказаним рішенням суду. З урахуванням зазначеного, немає підстав твердити, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, яка в розумінні статті 117 КЗпП дає підстави для стягнення середнього заробітку.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі №524/5572/16-а.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, посилання позивача на невиконання відповідачем рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 по справі № 1640/3403/18, залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2019, яким визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати з 30 вересня 2009 року ОСОБА_1 грошової допомоги при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів та зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати й виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів у сумі 19 010,00 грн., що спричинило звернення до суду для стягнення середнього заробітку за час несвоєчасної виплати грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію не приймаються до уваги. В даному випадку, вина роботодавця відсутня, оскільки при звільненні спору між роботодавцем та працівником щодо належних до виплати сум не було. Лише через певний проміжок часу після звільнення позивач подав позов і судом встановлено, що виплати повинні були бути здійсненні іншим чином, ніж це було зроблено.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність вини відповідача у невиплаті спірних сум, що є підставою для його звільнення від відповідальності за нормами статті 117 КЗпП України.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України  задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.10.2019 року по справі №440/4753/18  скасувати.
Прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1  до  Апарату Верховної Ради України про стягнення середнього заробітку за час невиплати грошової допомоги відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    М.І. Старосуд   	
Повний текст постанови складено  24.01.2020 року