ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/161/20 Справа № 178/90/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – Публічне акціонерне товариство “ОТП Банк”, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, 

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – ПАТ “ОТП Банк”, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що з 2003 року вона почала проживати разом з відповідачем, разом з ними проживали її діти – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в житловому будинку, який належить її матері на підставі свідоцтва про право на спадщину, який розташований по АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначала, що 07.12.2006 року вони з відповідачем за спільні кошти придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку, який було посвідчено 07.12.2006 року Приватним нотаріусом Криничанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Плохою Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1016, покупцем будинку є ОСОБА_1 .

Для придбання вказаного будинку сторони отримали кредитні кошти в ЗАТ “ОТП Банк”, що в подальшому змінив свою назву на ПАТ “ОТП Банк”, що підтверджується кредитним договором ML_303/120/2006, укладеним між ЗАТ “ОТП Банк” та ОСОБА_1 .

Позивачка вказувала, що 07.12.2006 року вона уклала договір поруки із ЗАТ “ОТП Банк”, згідно умов якого вона поручилась перед банком за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

У грудні 2015 року сторони припинили підтримувати сімейні відносини, погляди на життя стали протилежними та відповідач почав проживати окремо, залишивши позивачці спірний житловий будинок. На даний час між сторонами виникли спірні відносини щодо розпорядження даним будинком.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: встановити факт її проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_1 з 2003 року по січень 2016 року; визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину, який розташований за вищезазначеною адресою, загальною площею 65,8 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м. та господарськими будівлями і спорудами: літньої кухні Б-1; сараю В-1; погребу п/д; вбиральні Г-1; паркану № 1, хвіртки № 2, водопроводу № 3; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1215 га, кадастровий номер 1222055300:02:072:0168, яка розташована по АДРЕСА_2 .

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 04.02.2019 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 з 2003 року по січень 2016 року.

Визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2 , загальною площею 65,8 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м., який складається з: літньої кухні Б-1; сараю В-1; погребу п/д; вбиральні Г-1; паркану № 1, хвіртки № 2, водопроводу № 3.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1215 га, кадастровий номер 1222055300:02:072:0168, яка розташована по АДРЕСА_2 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам. Зазначав, що позивачка не мала жодного відношення до купівлі спірної квартири та погашення кредиту, а його кошти не були тим джерелом, з яким СК пов`язує отримання майном режиму спільної власності. Крім того, вважав, що суд безпідставно встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 й ведення спільного господарства та спільного бюджету.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача – без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що з 2003 року сторони почали проживати разом в житловому будинку, який належить матері позивачки на підставі свідоцтва про право на спадщину, який розташований по АДРЕСА_1 .

07 грудня 2006 року сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку, який було посвідчено 07.12.2006 року Приватним нотаріусом Криничанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Плохою Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1016, покупцем будинку є ОСОБА_1 .

Для придбання вказаного будинку сторони отримали кредитні кошті в ЗАТ “ОТП Банк”, що в подальшому змінив свою назву на ПАТ “ОТП Банк”, що підтверджується кредитним договором ML_303/120/2006, укладеним між ЗАТ “ОТП Банк” та ОСОБА_1 

07 грудня 2006 року ОСОБА_2 уклала договір поруки із ЗАТ “ОТП Банк”, згідно умов якого вона поручилась перед банком за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

В кінці 2015 року сторони припинили підтримувати сімейні відносини, погляди на життя стали протилежними та відповідач почав проживати окремо, залишивши позивачку у спірному будинку.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснювала, що їй відомо, що сторони тривалий час проживали разом, вели спільне господарство та за спільні кошти придбали житловий будинок, звідки саме дані кошти були, їй не відомо.

Свідок ОСОБА_6 пояснював суду, що даний спірний житловий будинок позивачка з відповідачем купили за час сумісного проживання, оскільки разом вели спільне господарство.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що на час придбання спірного житлового будинку сторони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Придбання майна підтверджено відповідними доказами та показаннями свідків.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки, відсутність перебування цих осіб в іншому шлюбі.

Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

За приписами частини 2 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Тобто, виходячи з аналізу вказаної норми Сімейного кодексу України, сім`єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до статей 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 11 від 21.12.2007 року “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя” зазначив, що при вирішенні майнового спору на підставі ст. 74 СК України «… суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінка без шлюбу, в період, протягом якого було придбане спірне майно».

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовими договорами між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі № 337/5266/15-ц.

З матеріалів справи убачається, що 07.12.2006 року між ЗАТ “ОТП Банк” та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір ML_303/120/2006, цільове використання кредиту – купівля нерухомого майна.

Згідно договору купівлі-продажу, який було посвідчено 07.12.2006 року Приватним нотаріусом Криничанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Плохою Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1016, ОСОБА_1 придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2 .

Колегія суддів вважає, що посилання позивачки на періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст. 74 СК без наявності інших ознак сім`ї. Крім того, позивачка не надала допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірну квартиру.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, який виданий 03.07.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криничанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було розірвано 04.12.2006 року (т.2 а.с.62).

Згідно актового запису про розірвання шлюбу № 110 від 04.12.2006 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було розірвано на підставі рішення Сакського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 24.05.2004 року.

В судовому порядку може бути встановлений не будь який факт, а виключно факт, який має юридичне значення для особи, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення.
Однак, судом першої інстанції зазначене не було враховано, не встановлено період за який підлягає встановленню факт, який має юридичне значення для позивача, не визначено належні докази та не надано їм відповідну оцінку, саме з урахуванням необхідного для позивача періоду.
Таким чином, доводи позивачки про факт спільного проживання з відповідачем у спірний період спростовуються встановленими обставинами та зібраними по справі доказами.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки, відсутність перебування цих осіб в іншому шлюбі.

Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 11 від 21.12.2007 року “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя” зазначив, що при вирішенні майнового спору на підставі ст. 74 СК України «… суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінка без шлюбу, в період, протягом якого було придбане спірне майно».
Суд першої інстанції встановлюючи факт проживання з 2003 року по січень 2016 року ОСОБА_2 з ОСОБА_1 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу на вказане уваги не звернув, не з`ясував джерела коштів, за які було придбано спірний будинок саме 07.12.2006 року, не врахував, що шлюб укладений раніше відповідачем та ОСОБА_7 було розірвано на підставі рішення Сакського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 24.05.2004 року та актовий запис було складено лише 04.12.2006 року. Тобто, датою остаточного розірвання попереднього шлюбу відповідача є 04.12.2006 року. А тому, відсутні законні підстави встановлення факту спільного проживання однією сім”єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та відповідно, визнання майна спільною сумісною власністю в період з 2003 року по 04.12.2006 року, оскільки, відповідач у зазначений період перебував у зареєстрованому шлюбі. 

Крім того колегія суддів вважає, що покази свідків при вирішенні даного спору не можуть бути правовою підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, але таких доказів позивачкою надано не було.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції здійснивши поверхневий розгляд справи дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, встановивши, що у період спільного проживання сторонами за спільні кошти з метою задоволення потреб сім`ї був придбаний житловий будинок, та визнав це майно спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2019 року – скасувати та постановити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – Публічне акціонерне товариство “ОТП Банк”, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна – відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко