ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3183/20 Справа № 202/8241/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 19

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “ДР. РОКСІ КЛІНІК” до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У грудні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю “ДР. РОКСІ КЛІНІК” звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
11 грудня 2019 року Товариство надало заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на транспортний засіб, що належить відповідачці і знаходиться у неї з його вилученням та передачею на відповідальне зберігання Товариству, яке не має інтересу в результаті вирішення спору. 
Вказана заява мотивована тим, що відповідачка відмовляється виплачувати суму компенсації про пройдений курс навчання, сума відшкодування складає 244 354,04 грн., оскільки вказана сума є значною, відповідачка має намір змінити місце проживання, заявник вказує, що без вжиття заходів забезпечення позову не зможе в подальшому отримати грошові кошти у разі задоволення його позовних вимог.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року задоволено заяву товариства з обмеженою відповідальністю “ДР. РОКСІ КЛІНІК” та до набрання законної сили рішенням по справі накладено арешт на транспортний засіб KIA CERATO 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та перебуває у її безпосередньому користуванні. Вилучено у ОСОБА_1 та передано Товариству з обмеженою відповідальністю «АВТОПАРКОВКА» на відповідальне зберігання вказаний транспортний засіб.
Ухвала суду мотивована тим, що існує реальна загроза невиконання судового рішення та заходи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам, їх невжиття може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його ухвалення на користь позивача, а відтак не вжиття заходів забезпечення позову порушить право позивача на судовий захист.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила вказану ухвалу скасувати.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду є безпідставним. При цьому. Апелянт зазначає, що арешт та вилучення майна є найбільш суворими видами обмежень права власності із тих, що передбачені ст. 150 ЦПК України, оскільки повністю обмежують можливість власника користуватися майном протягом строку розгляду справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а ухвалу суду частково скасувати, з наступних підстав.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що існує реальна загроза невиконання судового рішення та заходи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам, їх невжиття може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його ухвалення на користь позивача, а відтак не вжиття заходів забезпечення позову порушить право позивача на судовий захист.
З вказаним висновком суду в повній мірі погодитись не можна, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено накладенням арешту та майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову у вигляді арешту транспортного засобу є цілком співмірним із заявленими позовними вимогами.
Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо вилучення та передачі автомобіля, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю “Автопарковка”, так як арешт є достатнім засобом забезпечення позову.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про задоволення заяви в повному обсязі.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала в частині вилучення та передачі автомобіля, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю “Автопарковка” як така, що суперечить нормам процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.
В іншій частині ухвала підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року — в частині вилучення та передачі автомобіля KIA CERATO, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VINY6DFU611BA5172031, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю “Автопарковка” скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.
В решті ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко