ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 760/19160/18                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
  Головуючого судді:                                                          Чаку Є.В., 
  суддів:                                                                              Єгорової Н.М.,Мєзєнцева Є.І.
  за участю секретаря                                                          Муханькової Т.В.          
                                                  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації  про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з  адміністративним позовом до управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні допомоги при народженні дитини, допомоги на дітей одиноким матерям та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям; зобов`язання відповідача призначити, здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини, допомоги на дітей одиноким матерям та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям; зобов`язання відповідача виплатити заборгованість по допомозі при народженні дитини, допомозі на дітей одиноким матерям та державній соціальній допомозі малозабезпеченим сім`ям за період з моменту звернення ОСОБА_1 до відповідача (за призначенням такої допомоги).
Рішенням  Окружного адміністративного суду міста Києва позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації  щодо відмови ОСОБА_1  в призначенні допомоги при народженні дитини, допомоги на дітей одиноким матерям та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Зобов`язано відповідача призначити, здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1  допомогу при народженні дитини, допомогу на дітей одиноким матерям та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, починаючи з дати її звернення із заявою - 23.04.2018 року. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування посилався на правомірність спірного рішення про відмову у призначенні позивачу соціальної допомоги, оскільки позивач не підтвердила фактичне  місце проживання та звернулась після сплину 12 місяців після народження дитини. 
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.
Судове засідання проведено без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно  залишити без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою №6037 від 07.12.2017 року позивач взята на облік як внутрішньо переміщена особа. У вказаній довідці зазначено, що фактичним місцем проживання/ перебування позивачки є: АДРЕСА_1 . До внутрішнього переміщення позивач проживала за адресою: АДРЕСА_2 .
У позивачки є дочка - ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Севастополі АР Крим. Факт народження останньої саме ІНФОРМАЦІЯ_1 року  підтверджується рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09.08.2016 року по справі №760/13212/16-ц.
27.04.2017 року Солом`янським районним судом м. Києва ухвалено додаткове рішення по справі, яким визнано поважною причину пропуску ОСОБА_1 проведення реєстрації народження дитини, дівчинки ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Севастополь АР Крим.
08.12.2017 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було видано свідоцтво про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , а 23.04.2018 року останню  взято на облік як внутрішньо переміщену особу, що підтверджується довідкою №0000521072.
Згідно довідки фактичним місцем проживання/ перебування дочки позивача є: АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням про внесення відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України від 11 травня 2018 року позивач є одинокою матір`ю відносно дитини - ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 року позивачка звернулася до Управління соціального захисту населення Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про призначення допомоги при народженні дитини; допомоги на дітей одиноким матерям; державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.
17.05.2018 року листом №118/08 відповідач повідомив позивачку, що рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації від 08.05.2018 року їй відмовлено в призначенні усіх видів соціальних допомог. Причиною відмови відповідачем зазначено п.12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року №1751 (звернення за призначенням допомоги надійшло після закінчення 12 календарних місяців після народження дитини) та п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 (відсутність заявника за фактичним місцем проживання/перебування, зазначених у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати).
Не погоджуючись з такими діями відповідача, та вважаючи що вони порушують її  та її дитини права та законні інтереси, ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення встановлює Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" № 2811-XII від 21 листопада 1992 року (далі - Закон № 2811-XII).
Відповідно до статті 1 Закону № 2811-XII громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до Закону № 2811-XII призначаються такі види державної допомоги сім`ям з дітьми:1) допомога у зв`язку з вагітністю та пологами; 2) допомога при народженні дитини; 2-1) допомога при усиновленні дитини; 4) допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування;5) допомога на дітей одиноким матерям.
Відповідно до ст. 10 Закону № 2811-XII допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.
Згідно ч. 7 ст. 11 Закону № 2811-XII допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.
Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року, визначає умови призначення і виплати таких видів державної допомоги сім`ям з дітьми, передбачених Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" (далі - Порядок № 1751).
Пунктом 12 Порядку також встановлено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.
Отже, допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.
Як вбачається з матеріалів справи позивачем пропущено строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини.
Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачка з об`єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з відповідною заявою, оскільки всупереч своїй волі змушена була змінювати місце проживання внаслідок тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим, народження дитини на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим ІНФОРМАЦІЯ_1 року, отримання свідоцтва про народження дитини українського зразка лише 08.12.2017 року на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.08.2016 та ухвали цього ж суду про виправлення описки від 31.01.2017, отримання статусу внутрішньо переміщеної особи 23.04.2018 року.
Поважність причин пропуску позивачем строку проведення реєстрації народження дитини також встановлено додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.04.2017 року по справі №760/13212/16-ц.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачкою заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.
Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 495/3711/17 зазначено, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що відмова відповідача у призначенні позивачці допомоги при народженні дитини з підстав пропуску нею дванадцятимісячного строку для звернення за призначенням такої допомоги, є протиправною, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо призначення позивачці допомоги на дитину як  одинокій матері, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. 18-1, 18-2, 18-4 Закону № 2811-XII право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.
Допомога на дітей одиноким матерям призначається за наявності витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідки про народження, виданої виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документа про народження, виданого компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку.
Допомога на дітей одиноким матерям призначається незалежно від одержання на дітей інших видів допомоги, передбачених цим Законом.
У пункті 35 Порядку № 1751 визначено перелік документів, які подаються для призначення допомоги на дітей одиноким матерям до органу соціального захисту населення, а саме: заява про призначення допомоги, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідка про народження, видана виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) рад, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документ про народження, виданий компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку;  копія свідоцтва про народження дитини; довідка про реєстрацію місця проживання матері та дитини. 
За приписами з п.п. 35, 36 Порядку № 1751  допомога на дітей одиноким матерям призначається з місяця, в якому було подано заяву з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця по місяць досягнення дитиною 18-річного віку (якщо діти навчаються за денною формою у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної) та вищої освіти, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років) включно.
Допомога виплачується протягом шести календарних місяців.
Отже, для призначення та виплати допомоги на дітей одиноким матерям необхідна наявність передбаченого цим Законом статусу одинокої матері (які не перебувають у шлюбі) дитини, в документі про народження якої відсутній запис про батька (відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України) та наявність передбачених Законом № 2811-XII та Порядком № 1751 документів.
З аналізу наведених вище норм вбачається, що крім невідповідності наведеним вище умовам для призначення допомоги, підставою для її невиплати є також випадки, передбачені ст. 18-4 Закону № 2811-XII.
Наявність у позивачки визначеного законом статусу та надання нею разом із заявою про призначення допомоги необхідних документів не є спірною обставиною даної справи, не заперечується відповідачем - у рішенні про відмову у призначенні допомоги на дітей одинокій матері не визначено про такі підстави або наявність випадків, передбачених ст. 18-4 Закону № 2811-XII.
В обґрунтування правомірності своїх дій відповідач послався на приписи п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 (відсутність заявника за фактичним місцем проживання/перебування, зазначених у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати).
Пунктом 13 цього Порядку визначено, що комісія (з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам), крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.
Вказаний пункт цього Порядку скасований постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2017 року  у справі № 826/12123/16, що  набрала законної сили 04.07.2018 року, а також залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі № 826/12123/16.
Зазначеною постановою суду  також скасовані п.п. 7, 8, 9 цього Порядку, якими передбачалось право органу на проведення перевірки достовірності зазначеної в заяві про призначення соціальних виплат інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, складання акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за результатом перевірки, обов`язок особи повідомляти структурний підрозділ з питань соціального захисту населення про зміну фактичного місця проживання/перебування, а також скасовані Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 та абз. 10 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 5 листопада 2014 року № 637.
Підставою для скасування цих нормативно-правових актів (їх окремих пунктів) судом було визначено те, що вони обмежують осіб, що належать до внутрішньо переміщених осіб (ВПО) у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на пенсійне та соціальне забезпечення та є такими, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою місця проживання та перебування на обліку  ВПО, а також порушує принцип рівності, передбачений ст. 24 Конституції України та гарантії вільного пересування територією України, передбачені ст. 33 Конституції України.
Згідно з ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для застосування п. 7 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365.
До того ж колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що нормативно-правовий акт, на який посилається відповідач  як на  підставу для відмови у призначенні допомоги, не є законом, а тому не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Суд звертає увагу, що реалізація позивачкою права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України від 11.12.2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV), не може позбавляти її права на отримання страхових виплат.
Право позивачки на призначення певних видів соціальної допомоги не може ставитись в залежність від місця проживання особи.
Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права, або «інші права», як це зазначено у  ст. 9 Закону, не звужуючи при  цьому обсяг конституційних прав та свобод особи.
Вказаний Закон встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
За викладеним у рішенні Європейського Суду з прав людини  «Пічкур проти України» виплата соціальних платежів сама по собі не може ставити осіб, які проживають у різних країнах, у відносно схоже становище, оскільки будь-яка система соціального забезпечення, включаючи пенсійне забезпечення, у першу чергу створена для забезпечення певних мінімальних стандартів рівня життя осіб, що проживають у відповідній країні, та обслуговування їхніх потреб. Більше того, важко зробити якесь правильне порівняння між пенсіонерами, що проживають у відповідній країні, та тими, які проживають в іншому місці, через низку економічних та соціальних відмінностей, що застосовуються залежно від країни.
Практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.
Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що право позивача на отримання допомоги на дітей одинокій матері є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань, а відтак відмова відповідача у призначенні позивачці вказаної допомоги є протиправною.
Щодо призначення позивачці державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, колегія суддів зазначає наступне.
Питання призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям регулюється Законом України від 01 червня 2000 року № 1768-III «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» (далі - Закон  № 1768-III), статтею 1 якого передбачено, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям (далі - державна соціальна допомога) - це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї.
Частиною першою статті 6 Закону № 1768-III передбачено, що державна соціальна допомога призначається на шість місяців.
За змістом статті 4 Закону № 1768-III заява про надання державної соціальної допомоги подається уповноваженим представником сім`ї до місцевої державної адміністрації або до виконавчого комітету сільської, селищної ради. Виконавчий комітет сільської, селищної ради передає заяву про надання державної соціальної допомоги до місцевої державної адміністрації.
Державна соціальна допомога призначається з місяця звернення, якщо протягом місяця подано всі необхідні документи.
Рішення про призначення державної соціальної допомоги чи про відмову в її наданні приймається місцевою державною адміністрацією протягом десяти календарних днів і наступного після його прийняття дня надсилається уповноваженому представнику малозабезпеченої сім`ї.
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.
Рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз`яснення порядку його оскарження.
Порядок призначення та виплати державної соціальної допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог згаданої норми Закону № 1768-III Кабінет Міністрів України постановою від 24 лютого 2003 року № 250 затвердив Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям (далі - Порядок № 250), який визначає умови призначення і виплати малозабезпеченим сім`ям державної соціальної допомоги, передбаченої Законом № 1768-III.
Пунктом 2 Порядку № 250 визначено, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям призначається і виплачується у грошовій формі малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України, мають середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї.
В даному випадку у розпорядженні про відмову в призначенні цієї допомоги  не вказано про надання позивачкою документів які не відповідають вимогам законодавства або про наявність передбачених ст. 7 Законом № 1768-III підстав для її не призначення. 
Крім того, у спірному розпорядженні не вказано порядок його оскарження, як це передбачено Законом № 1768-III.
Відповідачем не заперечується належності поданих позивачем заяв та документів для призначення допомог.
Враховуючи викладене у сукупності та відсутність спору щодо належності поданих позивачкою документів для призначення допомог, а також визнання судом незаконними підстав відмови у призначенні допомог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом  визнання протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації  щодо відмови ОСОБА_1  в призначенні допомоги при народженні дитини, допомоги на дітей одиноким матерям та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та зобов`язання останнього призначити, здійснити нарахування та виплатити позивачці допомогу при народженні дитини, допомогу на дітей одиноким матерям та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям починаючи з дати її звернення із заявою - 23.04.2018 року.
Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у відзиві на позовну заяву та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення дотримано норми матеріального права, що стало підставою для правильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду -  залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд          
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                                                        Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                          Н.М.Єгорова

                                                                                                            Є.І.Мєзєнцев