Постанова
Іменем України                                   
 
11 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 404/7619/18
 
провадження № 61-17654св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представник відповідача- адвокат Квашук Оксана Миколаївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Квашук Оксани Миколаївни, на постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Авраменко Т. М., Кіселика С. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з позовом до             ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виділення частки у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, тому для забезпечення виконання судових рішень про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 101 544 052, 34 грн необхідно визначити частку боржника у праві спільної сумісної власності для звернення стягнення на належну йому частку нерухомого майна.
 
Вказувало, що відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ОСОБА_2 знаходиться комплекс за реєстраційним номером майна: 27054120, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 , номер запису: 867 в книзі: 4.
 
Зазначало, що оскільки шлюб між відповідачами було укладено 06 вересня 1996 року, отже спірний комплекс є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя як майно, набуте за час шлюбу.
 
Ураховуючи наведене, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило суд виділити у власність ОСОБА_1 зі спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину комплексу за адресою нерухомого майна: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна - 27054120, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини комплексу за зазначеною адресою та стягнути сплачений судовий збір в сумі 8 247 грн.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2019 року у складі судді Панфілової А. В. провадження у справі за позовом                         ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виділення частки у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності закрито за відсутністю предмета спору.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 грудня 2018 року про накладення арешту на комплекс нерухомого майна у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна - 27054120, що належить ОСОБА_2 .
Визнано дії ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо подання позову у справі зловживанням процесуальними правами та стягнуто з                               ПАТ «Державний ощадний банк України» в дохід державного бюджету              1 699 грн штрафу.
Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 15 000 грн витрат на правничу допомогу.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом позову є майно, яке не є власністю ОСОБА_2 , і відповідно не може бути предметом спору з 2015 року.
При цьому, суд першої інстанції, посилаючись на положення статті 44 ЦПК України, визнав дії позивача щодо подання позову зловживанням процесуальними правами, і з підстав, передбачених частиною першою статті ЦПК України стягнув з ПАТ «Державний ощадний банк України» штраф в дохід державного бюджету.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 вересня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково.
Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2019 року в частині визнання дій ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо подання позову у справі зловживанням процесуальними правами, стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» в дохід державного бюджету 1 699 грн штрафу скасовано.
Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 липня 2019 року        в частині відшкодування на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн змінено.
Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3 000 грн.
В іншій частині ухвалу суду залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки майно, яке є предметом позову, не є власністю відповідача ОСОБА_2 з 2015 року.
 
Суд апеляційної інстанції вважав, що оскаржувана ухвала районного суду підлягає скасуванню в частині визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, оскільки такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях і зроблені без урахування норм процесуального права.
При цьому апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про визнання дій позивача щодо подання позову зловживанням процесуальними правами є безпідставним і суперечить нормам пункту 3 частини другої статті 44 ЦПК України, оскільки не встановлено обставин, які б свідчили про подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
 
Щодо зміни судового рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення визначеного судом першої інстанції розміру судових витрат та стягнення з відповідача на користь позивача 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Квашук О. М., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда                            від 02 липня 2019 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У вересні 2019 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Квашук О. М., мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильних висновків та скасував ухвалу районного суду в частині визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, оскільки ПАТ «Державний ощадний банк України» свідомо подав до суду завідомо безпідставний позов, в якому відсутній предмет спору, що має очевидно штучний характер, ввів суд в оману щодо фактичного власника майна.
Щодо зміни ухвали районного суду в частині стягнення витрат на правову допомогу зазначає, що відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в Постанові від 23 січня 2019 року у справі № 552/2145/16-ц               «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
З огляду на зазначене, вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно зменшив розмір витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню з позивача, оскільки нею повністю доведено та документально підтверджено понесені ОСОБА_2 витрати на правову допомогу.
 
Доводи особи, яка подалавідзив на касаційну скаргу 
 
У жовтні 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що судове рішення апеляційного суду слід залишити в силі, оскільки доводи касаційної скарги є безпідставними.
 
Зазначає, що пред`явлення ним позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення частки у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності було реалізацією дозволеного процесуальним законом права і переслідувало легітимну мету - виділити спільне нажите майно  Відповідача 1 та Відповідача 2, оскільки як було встановлено судами попередніх інстанції, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада                 2016 року на користь АТ «Ощадбанк» з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість у розмірі 101 544 052,34 грн, яка є непогашеною, а тому не може розцінюватись як зловживання процесуальним правом на підставі статей 44 та 143 ЦПК України.
 
Стверджує, що витрати на послуги адвоката, заявлені ОСОБА_2 загальною сумою 15 000,00 грн не відповідали обсягу виконаних адвокатом робіт, оскільки були необґрунтованими та неспівмірними з предметом спору та складністю справи, яка не є значною. Отже вважає, що Кропивницький апеляційний суд, з урахуванням зібраних доказів та з дотриманням норм процесуального та матеріального права правомірно зменшив витрати на правничу допомогу з 15 000,00 грн до 3 000,00 грн.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 06 вересня 1996 року, що підтверджується рішенням Оболонського районного суду м. Києва                 від 26 квітня 2016 у справі № 756/2995/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (том 1 а. с. 11-12).
 
05 вересня 2013 року між АТ «Ощадбанк» та Приватним підприємством «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії № 4, до якого були внесені зміни та доповнення додатковим договором № 1 від 22 жовтня 2013 року. Відповідно до зазначених договорів банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000,00 грн, кредит надавався у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше                    04 вересня 2014 року. Проценти за користування кредитом розраховувалися банком на основі процентної ставки в розмірі 18% річних.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АТ «Ощадбанк», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 05 вересня 2013 року було укладено договір поруки № 1, згідно з яким останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - Приватне підприємство «Спецзовнішкомплект» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» 91 917 821,84 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 
При цьому зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк», третя особа - Приватне підприємство «Спецзовнішкомплект» в частині визнання договору поруки № 1 від 07 жовтня 2011 року припиненим залишено без розгляду              (том 1 а. с. 18-20).
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, згідно з яким з                      ОСОБА_1  стягнуто на користь АТ «Ощадбанк» 9 626 230,50 грн - 3 % річних та інфляційні втрати (том 1 а. с. 21-24).
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено повністю, скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1 а. с. 25-27).
 
Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року у справі № 756/217/15-ц та залишено в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва                      від 12 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва                         від 16 листопада 2016 року (том 1 а. с. 28-32).
 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року станом на день подачі позову не виконано, заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед АТ «Ощадбанк», у межах відкритого виконавчого провадження               від 30 листопада 2017 № 55279016 не погашена (том 1 а. с. 34-35).
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, у власності відповідача ОСОБА_2 знаходився комплекс: реєстраційний номер майна: 27054120, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 , номер запису: 867 в книзі: 4, дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 15 квітня 2009 року (том 1 а. с. 10).
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Хорвакс-Технології», ЄДРПОУ 32177563, перебуває комплекс будівель: реєстраційний номер майна: 551356435101, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації - 28 жовтня               2015 року (том 1 а. с. 93-95).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Квашук О. М. задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Статтею 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного „відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
необгрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
 
Відповідно до положень статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.
 
Згідно зі статтею 144 ЦПК України одним із заходів процесуального примусу є штраф.
 
Пунктами першим та другим частини першої статті 148 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:                      невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.
 
Скасовуючи ухвалу районного суду в частині визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, апеляційний суд вважав, що висновки суду першої інстанції є безпідставним та суперечать нормам пункту 3 частини другої статті 44 ЦПК України, оскільки не встановлено обставин, які б свідчили про подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
 
Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції у цій частині та вважає, що підстави для застосування заходів процесуального примусу до позивача у вигляді штрафу відсутні, отже судове рішення апеляційного суду у цій частині слід залишити в силі з огляду на таке.
 
Метою звернення ПАТ «Державний ощадний банк України» до суду з позовом було виділення частки у спільній власності подружжя та визнання права власності задля виконання рішенняОболонського районного суду                   м. Києва від 12 серпня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь    ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості, а інформація з Реєстру прав власності на нерухоме майно, подана позивачем, була отримана ним з веб-порталу Міністерства юстиції України, відтак стверджувати про свідоме зловживання процесуальними правами не можна.
Отже, дії ПАТ «Державний ощадний банк України» не містять ознак зловживання процесуальними правами, оскільки не були спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи та створення перешкод опоненту.
Змінюючи ухвалу районного суду в частині розміру витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 , з 15 000 грн до 3 000 грн апеляційний суд вважав, що заявлена відповідачем сума правової допомоги не є достатньо обґрунтованою та співмірною до предмета спору, значення справи для сторін та складністю справи.
 
При цьому апеляційний суд зазначив, що понесення ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у справі підтверджено договором про надання юридичних послуг від 17 січня 2019 року, актами приймання-передачі наданих юридичних послуг від 05 лютого 2019 року та 22 лютого 2019 року, дублікатом квитанції від 04 лютого 2019 року про перерахування на користь адвоката Квашук О. М. гонорару у даній справі та оригіналу квитанції про внесення цих коштів платником ОСОБА_2 (а. с. 118-123).
 
Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції правильно зменшено розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з позивача з огляду на таке.
 
Положеннями статті 137 ЦПК України, передбачений порядок відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.
 
Відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
Цей Закон визначає, що видами правової допомоги - є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
 
За змістом положень частини першої статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
 
Надання адвокатом Квашук О. М. відповідачу адвокатських послуг під час розгляду справи № 404/7619/18 підтверджується наявними у матеріалах справи документами, зокрема договором про надання юридичних послуг.
Водночас, у додатковій угоді від 28 січня 2019 року № 1 до договору про надання юридичних послуг від 17 січня 2019 року № 2019-2 визначено назву та вартість послуг, наданих адвокатом на загальну суму 15 000 грн.
 
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
 
Колегія суддів вважає, що враховуючи заперечення іншої сторони, суд апеляційної інстанції правильно зменшив заявлені до відшкодування судові витрати на професійну правничу допомогу, оскільки розмір гонорару, визначений відповідачем та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Крім того, при визначенні суми відшкодування апеляційний суд виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність зміни судового рішення у частині стягнення витрат на правову допомогу.
 
В іншій частині постанова Кропивницького апеляційного суду від 04 вересня 2019 року не оскаржується, отже Верховним Судом не переглядається.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що під час розгляду справи апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права й не допустив порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, а тому постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 вересня 2019 року відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, оскільки наведені в ній доводи не спростовують висновків судів.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Квашук Оксани Миколаївни залишити без задоволення.
 
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 вересня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник     І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Кривцова     Р. А. Лідовець