ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1198/20 Справа № 206/745/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року                                                                         м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Банк Форвард”

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства “Банк Форвард” про визнання недійсними умови кредитного договору, –

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства “Банк Форвард”, правонаступником якого є Акціонерне товариство “Банк Форвард” (далі – АТ “Банк Форвард”, банк) про визнання недійсними умови кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 14.12.2017 року між нею та АТ “Банк Форвард” укладено кредитний договір № 200104081 про надання соціального кредиту в сумі 29 410,00 грн. на споживчі потреби, зі сплатою процентів в розмірі 0,01 % річних. Термін остаточного погашення кредиту 14.12.2020 року. Згідно з блоком 1 «Інформаційний блок оферти» Кредитного договору та п.1 р.4 Паспорту споживчого кредиту, який є додатком до кредитного договору, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості 2,39 % нараховується на загальну суму кредиту на день видачі, що згідно графіку платежів складає 702,90 грн. на місяць. Фактично нею за кредитним договором було сплачено грошові кошти в рахунок погашення заборгованості в розмірі 17 600,00 грн. Вважала кредитний договір в частині встановлення щомісячно комісії незаконним.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд визнати недійсними умови кредитного договору № 200104081 від 14.12.2017 року, укладеного між АТ “Банк Форвард” та ОСОБА_1 , а саме в частині встановлення щомісячної комісії, яка становить 2,39 % від суми кредиту, що згідно графіку платежів та кредитного договору складає 702,90 грн. на місяць.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсними умови кредитного договору № 200104081 від 14.12.2017 року, укладеного між АТ “Банк Форвард” та ОСОБА_1 , а саме в частині встановлення щомісячної комісії яка становить 2,39 % від суми кредиту, що згідно графіку платежів та кредитного договору складає 702,90 грн. на місяць.

Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2019 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ “Банк Форвард”, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 14.12.2017 року між АТ “Банк Форвард” та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 200104081 про надання соціального кредиту в сумі 29 410,00 грн. на споживчі потреби, зі сплатою 0,01 % річних (а.с.6).

14 грудня 2017 року між АТ “Банк Форвард” та ОСОБА_1 було укладено паспорт споживчого кредиту, який є додатком до договору № 200104081 від 14.12.2017 року (а.с.7).

Блоком 1 «Інформаційний блок оферти» Кредитного договору та п.1 р. 4 Паспорту споживчого кредиту, який є додатком до кредитного договору, встановлено щомісячну комісію, яка становить 2,39 %, що згідно графіку платежів складає 702,90 грн. на місяць.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що в кредитному договорі відсутнє обґрунтування щомісячної комісії, а саме, що входить в цю послугу і що фактично зроблено ПАТ “Банк Форвард” для можливості встановлення фактичної вартості послуги, яка надана, фактично вона надана не була.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до статті 627 ЦК України та статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно частини другої статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частинами першою, другою статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів”, у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України “Про захист прав споживачів”, у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

У рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Статтею 55 Закону України “Про банки і банківську діяльність” визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Як убачається зі змісту спірного кредитного договору № 200104081 від 14.12.2017 року, відповідно до п.1.5. Умов по кредитам, заборгованість клієнта перед банком за кредитним договором складають всі грошові суми, які належать до сплати клієнтом на користь банку за кредитним договором, включаючи суму основного боргу, суму нарахованих, але несплачених процентів за користування кредитом, суму щомісячних комісій, суму плат, передбачених договором, суму нарахованої неустойки, за винятком суми комісійних винагород за касове обслуговування.

В п.1.24 міститься інформація щодо щомісячної комісії – щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості, що складає комісійну винагороду банку в тому числі за: моніторинг надходження коштів на рахунок з метою визначення подальшого їх направлення, зокрема, на здійснення періодичних виплат по договору чи залишення у вигляді позитивного залишку; уточнення, повернення, анулювання, зміна умов переказів згідно запитів клієнта. Комісія сплачується щомісячно за рахунок власних коштів клієнта у відповідну дату платежу згідно з графіком платежів у розмірі, вказаному в Оферті (розраховується від загальної (початкової) суми кредиту за ставкою, зазначеною в Паспорті споживчого кредиту).

Згідно п.2.3 Умов по кредитам, кредит надається банком клієнту на строк, зазначений в Заяві, шляхом зарахування суми кредиту на рахунок, та вважається наданим в момент такого зарахування.

З моменту надання клієнту кредиту у клієнта виникає зобов`язання сплачувати банку проценти за користування кредитом (проценти нараховуються банком з дня надання кредиту, до дня, що передує дню повного погашення заборгованості (у випадку планового або дострокового погашення заборгованості), або до дня, що передує дню оплати Заключної вимоги (у випадку виставлення клієнту заключної вимоги)) (п.2.4 Умов по кредитам). Проценти за користування кредитом на строкову суму основного боргу нараховуються банком та піддягають сплаті клієнтом за ставкою, зазначеною в Заяві, виходячи з фактичної кількості днів в місяці та році на суму основного боргу, зменшену на суму її простроченої частини. Проценти на строкову суму основного боргу нараховуються банком у день платежу за графіком платежів та в останній робочий день кожного місяця (п.2.5. Умов по кредитам).

Згідно п.3.5 Умов по кредитам, щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування підлягає сплаті клієнтом банку на щомісячній основі протягом строку, на який наданий кредит.

Таким чином, суд першої інстанції надав належну правову оцінку відповідності пунктів кредитного договору щодо сплати комісії вимогам Закону України “Про захист прав споживачів” та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості.

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, АТ “Банк Форвард” не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачці, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту, такі умови призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України “Про захист прав споживачів”.

Таким чином, право, за захистом якого позивачка звернулася до суду, є порушеним.

Доводи АТ “Банк Форвард” приведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Банк Форвард” – залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року та додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко