Ухвала
 
28 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 179/1043/16-ц
провадження № 61-2545св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Магдалинівська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, 
третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2017 року у складі судді Ковальчук Т. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - Магдалинівська РДА), третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області), про визнання права на спадкове майно.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_2 . Після його смерті залишилася спадщина, що складається із селянського (фермерського) господарства «Спас», яке розташоване в с. Чернетчина Магдалинівського району Дніпропетровської області, засновником і власником, якого він був. Для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2 на праві постійного користування виділено земельну ділянку площею 37,2 га, що підтверджується державним актом від 23 лютого 1998 року серії ДП. Після його смерті вона прийняла спадщину і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 січня 2017 року, проте постановою державного нотаріуса                      від 12 жовтня 2016 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на СФГ «Спас», створене на земельній ділянці площею 37,2 га через відсутність правовстановлюючих документів на майно господарства як цілісного комплексу. Вважає, що має право спадкувати майно, яке належало її померлому чоловіку на праві спадкування за законом, оскільки є єдиною спадкоємицею першої черги. 
 
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 , із урахуванням уточнених вимог, просила визнати за нею в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право засновника селянського (фермерського) господарства «Спас» та визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою площею 37,2 га, виділена ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства.
 
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 , у порядку спадкування за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1               ОСОБА_2 , право засновника селянського (фермерського) господарства «Спас», у визначеному Статутом господарства обсязі, державну реєстрацію якого проведено 30 червня 1998 року. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що право позивача на спадщину підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, а отже, відсутні підстави для відмови у задоволенні вимог у частині визнання за          ОСОБА_1 права засновника селянського (фермерського) господарства «Спас», яке належало померлому ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом. При цьому між власником спірної земельної ділянки (державою) та головою СФГ «Спас» не укладався договір, положеннями якого передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому вимоги позивача в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку не підлягають задоволенню, оскільки право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права постійного користування земельною ділянкою, вказавши, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Доводи апеляційної скарги, що Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним законом, у якому, на відміну від ЗК України, по іншому регулюються питання надання та користування земельними ділянками, їх успадкування, посилаючись на постанову Верховного Суду України у справі                  № 6-248цс16, суд визнав необґрунтованими, оскільки у зазначеній постанові вирішувалося питання про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Питання успадкування земельних ділянок у цій постанові не вирішувалося.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Судукасаційну скаргу на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні вимоги про визнання за нею права постійного користування земельною ділянкою та ухвалити нове рішення у цій частині про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суди мали відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2329цс16 та від 23 листопада 2016 року № 6-3113цс15 із метою захисту її порушених прав. Hi в Кодексі (2768-14), ні в інших нормативно-правових актах не розкривається юридичний зміст термінів «оформлення» і «переоформлення», не визначається їх співвідношення. Невизначеність суті цих термінів негативно впливає на практику здійснення суб`єктивних прав на земельні ділянки громадянами та юридичними особами. Нормативно-правовими актами не врегульовано питання припинення права землекористування в зв`язку зі смертю особи, та право на спадкування права постійного користування землею, набутого до 2002 року. Розмежування права спадкування користування земельною ділянкою на осіб, які переоформили право та осіб, які не встигли переоформити право постійного користування землею є дискримінаційним. 
 
У квітні 2019 року ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що частиною першою статті 407 ЦК України та частиною п`ятою статті 1021 ЗК України передбачено лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачено судового порядку його встановлення. Державний акт на право постійного користування землею, надав особі право користування земельною ділянкою. При цьому, позивач не позбавлена можливості звернутися до власника цієї земельної ділянки відповідно до статті 122 ЗК України для оформлення своїх прав на користування нею. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
 
Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Справу за позовом ОСОБА_1 до Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, третя особа - Головне управління держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання права на спадкове майно, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року призначити до судового розгляду на 18 березня 2020 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак    	
 	І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик