22-ц/804/203/20 
                                                                                242/1703/15-ц 
                                               
Єдиний унікальний номер 242/1703/15-ц
   Номер провадження 22-ц/804/203/20

Головуючий у 1-й інстанції Капітонов В.І.
Доповідач Биліна Т.І.

ПОСТАНОВА
І м е н е м    У к р а ї  н и

22 січня 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                головуючої Биліни Т.І.,
                                суддів  Лопатіної М.Ю., Баркова В.М.
                                за участю секретаря Сікори М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків співвласника-боржника, 
                                                           в с т а н о в и в :
07 травня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків співвласника -боржника та з урахуванням уточнених вимог просив суд виділити ОСОБА_1 , в натурі частку житлового будинку АДРЕСА_1 згідно з варіантом поділу, визначеному на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи №218 від 27.05.2016 року, а саме квартиру №2 , яка становить 35/100 частин житлового будинку, загальною площею 51,92 кв.м., у вартісному вираженні 125127 грн., всього будівель і споруд на суму 194 613 грн., що складає 43/100 реальних часток; звернути стягнення на частку ОСОБА_1 , у житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом переведення на позивача прав та обов`язків співвласника - боржника та визнати за ОСОБА_2 право власності на 43/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, частину житлового будинку (літ.А-1): частину приміщення «2» площею 3,62 кв.м., приміщення «3» площею 20,5 кв.м., приміщення «4» площею 27,8 кв.м., загальною площею 51,92 кв.м., що становить 35/100 частин житлового будинку, а також: тамбур літ. а-1, сарай літ. Б-1, убиральню літ. У-1, 1/2 частину вимощення І, 1/2 частину воріт t, 1/2 частину огорожі №. Також просив стягнути на його користь понесені судові витрати по справі.(.т.1 а.с.1-4)
Позовна заява, відповідно до уточнених вимог мотивована тим, що у липні 2013 року він звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26.09.213 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18.11.2013 року, позов задоволено, з ОСОБА_1 на його користь стягнуто борг у сумі 124000,00 грн. 04.12.2013 року відділом державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП№41033270. В подальшому рішеннями Селидівського міського суду Донецької області від 28.01.2015 року та 26.01.2017 року на користь позивача з відповідача стягнуто інфляційні збитки та 3% річних. Виконання рішень судів здійснює Мирноградський міський відділ державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області, які до теперішнього часу боржником не виконано.
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 02 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про переведення прав та обов`язків співвласника-боржника відмовлено внаслідок не визначення  розміру частки в  праві спільної сумісної власності, що належить співвласнику до якого  пред`явлено позов.(т.1 а.с.200,201)
Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 02 листопада 2015 року була задоволена, рішення Селидівського міського суду Донецької області від 02 листопада 2015 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено з підстав не доведення позивачем факту відсутності у боржника станом на день пред`явлення позову 07.05.2015 року іншого майна крім спірного будинку, та внаслідок  того, що інший співвласник будинку  заперечує проти виділу частки в натурі.(т.2 а.с167-171)
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 02 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2016 року скасовано. Підставою для скасування рішень стало нез`ясування усіх обставин передбачених ст.366 ЦК України(недостатність у боржника іншого майна, на яке може бути звернуте стягнення, можливість виділу в натурі  частки із спільного майна в натурі без повної втрати і зміни її цільового призначення, тощо. Вирішуючи спір, суди попередніх  інстанцій не врахували, що виділ в натурі частки боржника ОСОБА_1 із спільного майна в натурі  можливий. Заперечуючи проти звернення стягнення на належну відповідачу ? частину будинку, ОСОБА_1 не зазначив яке у нього є інше майно для погашення боргу. В порядку виконавчого провадження перевірити майновий стан відповідача  неможливо. З огляду на вказане суди дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.(т.2 а.с.219-223)
Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 24 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.  Виділено ОСОБА_1 , в натурі частку житлового будинку АДРЕСА_1 згідно з варіантом поділу, визначеному на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи №218 від 27.05.2016 року, а саме квартиру №2 , яка становить 35/100 частин житлового будинку, загальною площею 51,92 кв.м., у вартісному вираженні 125 127 (сто двадцять п`ять тисяч сто двадцять сім) грн., всього будівель і споруд на суму 194 613 (сто дев`яносто чотири тисячі шістсот тринадцять) грн., що складає 43/100 реальних часток.
Звернуто стягнення на частку ОСОБА_1 , у житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом переведення на позивача прав та обов`язків співвласника - боржника та визнано за ОСОБА_2 право власності на 43/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, частину житлового будинку (літ.А-1): частину приміщення «2» площею 3,62 кв.м., приміщення «3» площею 20,5 кв.м., приміщення «4» площею 27,8 кв.м., загальною площею 51,92 кв.м., що становить 35/100 частини житлового будинку, а також: тамбур літ. а-1, сарай літ. Б-1, убиральня літ. У-1, 1/2 частину вимощення І, 1/2 частину воріт t, 1/2 частину огорожі №. Вирішено питання щодо судового збору.(т.3 а.с.75-77)
24.09.2019 року відповідачем ОСОБА_1 було подано до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 червня 2019 року.(т.3 а.с.102-109)
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2019 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 червня 2019 року залишено без задоволення.(т.3 а.с.133)
Не погодившись з заочним рішенням суду від 24 червня 2019 року, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції врахував висновок судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року №218, та вирішив, що виділ в натурі частки боржника ОСОБА_1 із спільного майна в натурі без повної втрати і зміни її цільового призначення можливий. Але суд проігнорував зауваження експерта, що поділ домоволодіння з організацією окремих квартир можливий за умови проведення переобладнання. Крім того, в матеріалах справи наявна довідка КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» від 26.12.2014 року №531, згідно якої поділ (виділ) в натурі на дві частки спірного домоволодіння можливий, але потрібно перепланування, перепризначення кімнат, зміна житлової та загальної площі. Порядок переведення на кредитора частки боржника у праві спільної часткової власності, закріплений в абзаці 2 ч.2 ст.366 ЦК України, передбачає можливим переведення на кредитора прав та обов`язків співвласника-боржника за наступних умов: - відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності; - відмови інших співвласників від придбання частки боржника. З огляду на матеріали справи та рішення суду, жодна з перелічених обставин позивачем не доведена. Йому (відповідачу ОСОБА_1 ) ніхто не пропонував продати свою частку у праві спільної часткової власності на спірний будинок. Суд першої інстанції не звернув на вказане уваги. Судом першої інстанції не визначено  який розмір заборгованості відповідач має на теперішній час, так як він частково погасив борг, не визначена  ринкова вартість будинку на теперішній час, так як не врахована вартість приватизованої земельної ділянки.
Позивач ОСОБА_2 та відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не з`явилися в суд апеляційної інстанції, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, а саме  телефонограмами, зареєстрованими в журналі телефонограм апеляційного суду,  рекомендованими  повідомленнями про вручення поштового відправлення та оголошенням на веб-сайті судової влади.(т.3 а.с.155-171)
Відповідач ОСОБА_1 надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність,  доводи скарги він підтримав, просив їх задовольнити.
Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд  вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено не повно, висновки зроблено без дотримання вимог законів, які регулюють спірні відносини.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26.09.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18.11.2013 року, позов задоволено, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг у сумі 124000,00 грн., дана обставина доказуванню не підлягає у відповідності з вимогами ст. 82 ЦПК України.
На виконання вказаного рішення суду, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції, на підставі виконавчого листа №2/242/1204/13 від 27.11.2013 року, відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 124000,00 грн. (т.1  а.с.86)
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 28.01.2015 року, яке набрало законної сили 10.02.2015 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто інфляційні збитки в розмірі 27900, 00 грн., три проценти річних в розмірі 4779,94 грн., а також судові витрати у розмірі 326,80 грн. через невиконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26.09.2013 року.
На виконання вказаного рішення суду, позивачу видано виконавчий лист №2/242/162/15 від 27.03.2015 року, на підставі якого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Димитровського міського управління юстиції від 30.04.2015 року відкрито виконавче провадження ВП №47404068, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 33006,74 грн. 
Через невиконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26.09.2013 року, заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26.01.2017 року, яке набрало законної сили 07.02.2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто інфляційні збитки в розмірі 62223,20 грн., три проценти річних в розмірі 6090,63 грн., а також судові витрати у розмірі 683,13 грн.
На виконання вказаного рішення суду, позивачу видано виконавчий лист №242/4043/16-ц від 15.02.2017 року на підставі якого, постановою державного виконавця Мирноградського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області від 03.05.2017 року відкрито виконавче провадження №53864845, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні збитки в розмірі 62223,20 грн., три проценти річних в розмірі 6090,63 грн., а також судові витрати у розмірі 683,13 грн.
Вказані виконавчі провадження постановами державного виконавця Мирноградського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області від 26.10.2016 року та від 03.05.2017 року зведені в одне.
Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру речових прав власності на нерухоме майно від 12 грудня 2013 року, виданою реєстраційною службою Селидівського міського управління юстиції Донецької області, у реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо належності боржникові ОСОБА_1 об`єктів нерухомості на праві власності.
Відповідно до довідки УДА ЦНППВАЗ м. Красноармійська від 01 квітня 2014 року за ОСОБА_1 автотранспорт и мототранспорт не зареєстрований.
Згідно з актами, складеними державним виконавцем від 25 та 31 березня 2014 року, за адресою: АДРЕСА_1 , перевірити майновий стан боржника не є можливим, у зв`язку з неможливістю державного виконавця потрапити до жилого приміщення боржника.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 16 липня 1983 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить довідка №390/034-147 від 11.04.14 року, видана відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського МУЮ, актовий запис №115. (т.1  а.с.96)
Згідно з договором купівлі-продажу від 20.09.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу, Приймак Т.П. належить будинок АДРЕСА_1 .(т.1 а.с.97)
Відповідно до частини 6 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2016 року, задоволено подання відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у спільній сумісній власності та визначено, що ОСОБА_1 як одному із подружжя належить на праві власності 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 .(т.2 а.с.58-60)
Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218 провести поділ домоволодіння АДРЕСА_1 з організацією окремих квартир, які відповідають вимогам державних будівельних норм, можливо. Експертом запропоновані варіанти розподілу вказаного житлового будинку на дві окремі квартири.(т.2 а.с.100-111)
Згідно з частиною п`ятою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно.
Суд першої інстанції врахував висновок судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218 в якому зазначено, що виділ в натурі частки боржника ОСОБА_1 із спільного майна в натурі можливий. Визначився, що виділ в натурі частки боржника не потягне за собою повну його втрату, або зміну цільового призначення. Відповідачі не надали належних та допустимих доказів того, що виконання рішень суду, які знаходяться на примусовому виконанні у Мирноградському міському відділі ДВС ГТУЮ у Донецькій області, можливо іншим шляхом. А також суд виходив з того, що в ході розгляду справи не встановлено іншого рухомого чи нерухомого майна на яке може бути звернено стягнення. Державним виконавцем Мирноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Донецькій області в ході проведення виконавчих дій встановлено, що за боржником нерухоме або рухоме майно не зареєстровано. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з обставинами встановленими судом першої інстанції в повній мірі. Проте висновки, щодо задоволення позовних вимог про переведення прав та обов`язків співвласника-боржника є передчасними.
Розглядаючи касаційну скаргу колегія суддів Верховного  Суду  у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного  цивільного суду зазначила, що для реалізації кредитором такої вимоги підлягають з`ясуванню усі обставини передбачені статтею 366 ЦК України.
Стаття 366 ЦК України передбачає, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом (ч. 1 статті). У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку (ч. 2 статті).
Виходячи з положень цієї норми, кредитор може вимагати переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній відмовився виконати вимоги про продаж своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від її придбання.
Доказів про те, що позивач пред`являв вимоги до відповідача          про продаж належної йому частки, а він від цього відмовився, а також щодо відмови інших співвласників від придбання належної відповідачу частки будинку, позивач  не надав.
Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що відповідач  заперечував проти виділу частки в натурі за вартістю визначеною висновком судової будівельно-технічної експертизи №218 від 27.05.2016 року, оскільки вважає, що її вартість на теперішній час є вищою, та може значно перевищувати розмір боргу, погашення якого  він здійснював шляхом відрахувань із своєї заробітної плати.
З урахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову щодо переведення прав та обов`язків співвласника-боржника у житловому будинку, є передчасним.
Вказаний висновок відповідає  позиції Верховного Суду,  зазначеній в постановах від 30 травня 2018 року у справі № 351/401/16-ц, та від 05 вересня 2018 року у справі 554/14897/15-ц.
Суд апеляційної інстанції не погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки останній неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, проте не повно та не всебічно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належної оцінки, не повно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив не законне й не обґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими, а тому  такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням  вимог чинного законодавства та повинно бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Повний текст постанови виготовлено 27 січня 2020 року.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
                                              п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 червня 2019 року скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків співвласника-боржника відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до  суду касаційної інстанції.

Головуючий:                                                                             Т.І. Биліна

Судді                                                                                          В.М. Барков

                                                                                                    М.Ю. Лопатіна