Постанова                                                      
Іменем України                                              
 
22 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 307/3690/15-ц
провадження № 61-33719св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області, Реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2016 року у складі судді Розмана М. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Кондора Р. Ю., Джуги С. Д., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області, Реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області, про виключення відомостей з Державного земельного кадастру, про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_3 . 
 
Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,50 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, що розташована на АДРЕСА_1.
 
Зазначена земельна ділянка належала померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії III-ЗК № 014599, виданого 27 жовтня 1998 року Лазівською сільською радою на підставі рішення цієї ж ради від 27 грудня 1997 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 94.
 
У плані меж земельної ділянки, виготовленого у червні 1998 року, зазначено, що  земельна ділянка ОСОБА_3 по лінії «Б-В» межувала із землями ОСОБА_2 . 
 
У серпні 2015 року позивач звернулась до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_3 .
 
Для оформлення права власності на спадщину за законом та отримання відповідного свідоцтва необхідно було виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і присвоєння кадастрового номера для оформлення її як об`єкта цивільних прав. 
 
09 жовтня 2015 року державний кадастровий реєстратор Управління Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області сформував витяг з  Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-2101089132015 на частину земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером 2124484000:01:009:0073, для ведення особистого селянського господарства. Однак  того ж дня державний кадастровий реєстратор прийняв рішенням № РВ?2100060662015 про відмову ОСОБА_1 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру на частину земельної ділянки площею 0,25 га у зв`язку із невідповідністю електронного документа установленим вимогам, а саме: перетин цієї ділянки з ділянкою, кадастровий номер 212448000:01:009:0021, площа співпадає на 4,5 %. Ця відмова стосується тієї частини земельної ділянки площею 0,25 га, на якій розташований житловий будинок позивачки і яка призначена для його обслуговування.
 
З технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки, кадастровий номер 2124484000:01:009:0021, розташованої на АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 і з якою перетинається земельна ділянка, яку повинна була успадкувати позивач, вбачається, що на підставі рішення Лазівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 20 травня 1997 року ОСОБА_2 передані у приватну власність дві земельні ділянки №  1 , 2, площею 0,30 га та 0,20 га відповідно, загальною площею 0,50 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії I-ЗК № 023403, виданим 31 грудня 2001 року Лазівською сільською радою та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 142.
 
Згідно з державним актом серії І-ЗК № 023403, земельна ділянка № 2 , площею 0,2 га, по лінії «Г-А» довжиною 48,0 м межує із землями ОСОБА_3 
 
Земельна ділянка померлого ОСОБА_3 , яку успадкувала позивач, межує із землями ОСОБА_2 , тобто вони є суміжними власниками та землекористувачами. 
 
Проте у додатку до акта приймання-передачі межових знаків на зберігання та в акті погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами від 21 липня 2014 року зазначено, що земельна ділянка ОСОБА_2 , площею 0,20 га, по лінії «В-Г» довжиною 47,36 м межує із землями ОСОБА_4 , з якою і погоджувались межі, а про межування її із земельною ділянкою позивачки мова взагалі не йде.
 
Тобто, з нею як із суміжним користувачем межі земельної ділянки відповідача не погоджувалися, внаслідок чого відбулося накладання земельної ділянки, кадастровий номер 2124484000:01:009:0021, на земельну ділянку, яка належала її сину та успадкована нею. 
 
Формування земельної ділянки відповідача, кадастровий номер 2124484000:01:009:0021, розташованої на АДРЕСА_1 , та її державна реєстрація у Державному земельному кадастрі здійснені з порушенням вимог статей 198 ЗК України й Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376. Це сталось з вини відповідача, який під час кадастрової зйомки не повідомив про позивача як суміжного землекористувача.
 
На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: визнати недійсними і незаконними та виключити з Державного земельного кадастру відомості про формування земельної ділянки площею 0,20 га, розташованої на АДРЕСА_1 , та присвоєння їй кадастрового номера 2124484000:01:009:0021; визнати недійсною та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,20 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2124484000:01:009:0021, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсними і незаконними та виключено з Державного земельного кадастру відомості про формування земельної ділянки ОСОБА_2 ,  площею 0,20 га, розташованої на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2124484000:01:009:0021.
Визнано недійсною та скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,20 га  на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2124484000:01:009:0021, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Право позивача на успадкування земельної ділянки після її сина у раніше існуючих межах було порушено, а тому підлягає захисту шляхом визнання недійсними і незаконними та шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про формування земельної ділянки ОСОБА_2 , площею 0,20 га, на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2124484000:01:009:0021.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. 
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2016 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що розроблення відповідачем технічної документації із землеустрою на його земельну ділянку здійснено всупереч вимогам чинного законодавства, що призвело до порушення прав позивачки на успадкування земельної ділянки після сина у раніше існуючих межах. При цьому суд врахував висновок земельно-технічної експертизи, у якому зазначено, що конфігурація, площа і межі земельної ділянки не відповідають конфігурації, площі та межам земельної ділянки, зазначеної у державному акті на право приватної власності на землю серії I-ЗК 023403, виданому 31 грудня 2001 року ОСОБА_2 . Збільшення земельної ділянки, якою фактично користується ОСОБА_2 , відбулося за рахунок земель ОСОБА_3 . Причиною такого накладення може бути неправильне винесення меж в натурі і закріплення межовими знаками меж земельної ділянки.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У травні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.   
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини першої статті 116 ЗК України підставою набуття права власності та права користування на землю із земель державної та комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідач є користувачем своєї земельної ділянки відповідно до прийнятого рішення органу місцевого самоврядування - Лазівької сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 20 травня 1997 року, та йому був виданий державний акт серії I-ЗК 023403. Між земельними ділянками позивача та відповідача існує та існував прохід, але цей прохід не перебуває у власності або користуванні відповідача. І встановити факт самовільного користування саме відповідачем частиною земельної ділянки, яка перебуває у власності позивача, можливо лише при здійсненні перевірки дотримання вимог земельного законодавства України та відповідно до частини першої статті 211 ЗК України. У матеріалах справи відсутні будь-які підтверджуючі документи, крім висновку земельно-технічної експертизи, які зможуть підтвердити те, що відповідач фактично використовує земельні ділянки позивача. 
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У вересні 2017 року представник ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив суд залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін. 
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Тячівського районного суду Закарпатської області.  
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син ОСОБА_1 - ОСОБА_3 . 
 
Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,50 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, що розташована на АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії III-ЗК № 014599, виданого 27 жовтня 1998 року Лазівською сільською радою на підставі рішення цієї ж ради від 27 грудня 1997 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 94.
 
У плані меж земельної ділянки, виготовленому у червні 1998 року, зазначено, що  земельна ділянка ОСОБА_3 по лінії «Б-В» межувала із землями ОСОБА_2 . 
 
У серпні 2015 року позивач звернулась до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_3 .
 
Для оформлення права власності на спадщину за законом та отримання відповідного свідоцтва необхідно було виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і присвоєння кадастрового номера для оформлення її як об`єкта цивільних прав. 
 
09 жовтня 2015 року державний реєстратор Управління Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області сформував витяг з  Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-2101089132015 на частину земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером 2124484000:01:009:0073, для ведення особистого селянського господарства. Однак  того ж дня державний кадастровий реєстратор прийняв рішенням № РВ-2100060662015 про відмову ОСОБА_1 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру на частину земельної ділянки площею 0,25 га у зв`язку із невідповідністю електронного документа установленим вимогам, а саме: перетин ділянки з ділянкою, кадастровий номер 212448000:01:009:0021, площа співпадає на 4,5 %. Ця відмова стосується тієї частини земельної ділянки площею 0,25 га, на якій розташований житловий будинок позивачки і яка призначена для його обслуговування.
 
З технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки, кадастровий номер 2124484000:01:009:0021, розташованої на АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 і з якою перетинається земельна ділянка, яку повинна була успадкувати позивач, вбачається, що на підставі рішення Лазівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 20 травня 1997 року ОСОБА_2 передані у приватну власність дві земельні ділянки №  1 , 2, площею 0,30 га та 0,20 га відповідно, загальною площею 0,50 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серія I-ЗК № 023403, виданим 31 грудня 2001 року Лазівською сільською радою та зареєстрованим у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 142.
 
Згідно з державним актом І-ЗК № 023403, земельна ділянка № 2 , площею 0,2 га, по лінії «Г-А» довжиною 48,0 м межує із землями ОСОБА_3 
 
Земельна ділянка померлого ОСОБА_3 , яку успадкувала позивач, межує із землями ОСОБА_2 , тобто вони є суміжними власниками та землекористувачами. 
 
Проте у додатку до акта приймання-передачі межових знаків на зберігання та в акті погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами від 21 липня 2014 року зазначено, що земельна ділянка ОСОБА_2 площею 0,20 га, по лінії «В-Г» довжиною 47,36 м межує із землями ОСОБА_4 , з якою і погоджувались межі, а про межування її із земельною ділянкою позивачки мова взагалі не йдеться.
 
Із ОСОБА_1 як суміжним користувачем межі земельної ділянки ОСОБА_2 не погоджувалися, внаслідок чого відбулося накладання земельної ділянки, кадастровий номер 2124484000:01:009:0021, на земельну ділянку, яка належала сину позивача та успадкована нею. 
 
Згідно з висновком земельно-технічної експертизи № 106, складеним 18 липня 2016 року судовим експертом Приватного підприємства «Юридично-експертна компанія «Юрекс-Закарпаття» конфігурація, площа і межі земельної ділянки, кадастровий номер 2124484000:01:009:0021, не відповідає конфігурації, площі та межівникам земельної ділянки № 2 , яка зазначена у державному акті на право приватної власності на землю серії I-ЗК 023403, виданому ОСОБА_2 31 грудня 2001 року); збільшення фактичного користування ОСОБА_2 землею відбулося за рахунок земель ОСОБА_3 . Причиною такого накладення може бути неправильне винесення меж в натурі і закріплення межовими знаками меж земельної ділянки.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Згідно з частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
 
Належним відповідачем у справі є особа, котра повинна відповідати за позовом.
 
У разі надходження до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса рішення суду про скасування рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, або заяви власника об`єкта нерухомого майна про відкликання власної заяви про заборону вчинення реєстраційних дій державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно реєструє таке рішення чи заяву у базі даних заяв.
 
Відповідно до статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» організаційну систему державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України та його територіальні органи;  суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).
Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.
 
Враховуючи зміст вищевказаних норм права, у справах за позовами про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відповідачем повинен бути орган, який на підставі вимог закону вносить запис про скасування державної реєстрації речових прав. Тому позовна вимога про  скасування державної реєстрації права власності земельної ділянки не може бути заявлена до особи, визначеної позивачем як відповідача у цій справі, оскільки ця особа не уповноважена на вчинення таких дій.
 
Отже, позивач помилилася щодо обов`язку відповідача поновити її порушене право шляхом виключення відомостей з Державного земельного кадастру, про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
 
До участі у справі як належних відповідачів/співвідповідачів не залучено Управління Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області, Реєстраційну службу Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області (ці органи мають у цій справі лише процесуальний статус третіх осіб без самостійних вимог). Тому ухвалення судового рішення про задоволення вимог, заявлених позивачем у цій справі, не призведе до реального відновлення її майнових прав. 
 
Зазначені обставини вказують на обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав, у зв`язку із чим у позов не підлягає задоволенню. 
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частинами другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.
 
Під час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне тлумачення норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. 
 
За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню та з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів необхідно ухвалити нове рішення про відмову у позові. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 05 квітня 2017 року скасувати. 
 
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області, Реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області, про виключення відомостей з Державного земельного кадастру, про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовити. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                          І. А. Воробйова 

                                                                                                                      Б. І. Гулько

                                                                                                                      Р. А. Лідовець

                                                                                                                      Ю. В. Черняк