ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року	Львів	Справа № 572/3444/19 пров. № А/857/1332/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.
суддів:                                                                      Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судових засідань –                     Чопко Ю.Т.  
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області  від 13 грудня 2019 року (головуючий суддя: Рижий О.А, місце ухвалення – м. Сарни) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції в особі поліцейського Люльки Владислава Олеговича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, –

встановив:

ОСОБА_1 , 06.11.2019 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати постанову інспектора роти № 5 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області серія ДПО 18 № 587695 від 01.11.2019, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн за ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Обґрунтовує позов тим, що 01.11.2019 постановою поліцейського роти № 5 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області серії ДПО18 № 587695 його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн за ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126  КУпАП  за те, що 01.11.2019 о 12 год. 14 хв, в м. Сарни вул. Белгородська, 70, керуючи транспортним засобом обладнаним засобами пасивної безпеки, був не пристебнутий ременями безпеки, а також після зупинки транспортного не увімкнув світлову аварійну сигналізацію, а також на вимогу поліцейського не пред`явив для перевірки посвідчення водія відповідної категорії та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чим порушив вимоги п.п. 2.3 «в», 9.9 «б», 2.1, 2.1 «в»  ПДР  України. Вказує, що поліцейським безпідставно було зупинено його транспортний засіб, так як будь-якого порушення він не допускав, після зупинки транспортного засобу поліцейський не проінформував його про її причину.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 13 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нову, якою позов задовольнити повністю.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.
У відповідності до ч. 3 ст. 268 і ч. 4 ст. 229 КАС України неприбуття сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою по справі про адміністративне правопорушення від 01.11.2019 серії ДПО18 № 587695 позивача було притягнено до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст.  121, ч. 1 ст.  126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425.00 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивачем не наведено переконливих обґрунтувань заявлених вимог та не надано доказів на їх підтвердження, не доведено відсутність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке він був притягнений до адміністративної відповідальності.
З цими висновками суду першої інстанції, погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до п. п. «а», «б» п. 2.1.  Правил дорожнього руху, затверджених    постановою Кабінету Міністрів України    від 10.10.2001 № 1306 (далі – ПДР України), водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб.
На вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також, зокрема, пред`явити для перевірки документи, зазначені в  пункті 2.1 (п.п. «а» п. 2.4 ПДР України).
Частиною 1 ст. 126 КУпАП, передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»).
Таким чином, закон пов`язує відповідальність за не пред`явлення для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, встановлену ч. 1    ст. 126 КУпАП, у випадку керування такою особою транспортним засобом, що має бути належним чином підтверджено.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що до матеріалів справи додано диски з відеозаписами фіксації події, яка описана в постанові про адміністративне правопорушення, які в розумінні ст. 251 КУпАП є належними доказами по справі.
Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з вказаних відеозаписів вбачається, що позивачем не було пред`явлено працівникам поліції посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, яким керував позивач.
Щодо покликання позивача на неправомірність зупинки відповідачем його транспортного засобу, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними з огляду на наступне.
Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-ХІІ передбачено, що водій зобов`язаний: мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
За змістом  ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 582-VII   поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 32  Закону України «Про Національну поліцію»  встановлено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи,  якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.
З системного аналізу вищенаведених норм права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що право працівників органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документу на транспортний засіб, кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою для зупинки транспортного засобу позивача було відсутність пристебнутого ременя безпеки, про що працівниками поліції проінформовано ОСОБА_1 . 
Суд апеляційної інстанції зауважує, що не пред`явлення позивачу доказів працівниками поліції, що позивач керував автомобілем без пристебнутого ременя безпеки, не може слугувати належним обґрунтуванням незаконності вимоги поліцейського щодо пред`явлення документів на право керування транспортним засобом, реєстраційного документу на транспортний засіб та не спростовує законності винесення оскаржуваної постанови, оскільки позивач фактично не пред`явив посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачем при розгляді справи, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції не додано доказів, які б підтверджували, що на момент розгляду поліцейським справи про адміністративне правопорушення, у позивача було наявне посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб.
Також, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави надавати оцінку іншим порушенням ПДР України, які зазначені в оскаржуваній постанові, відсутні, оскільки такі не впливають на притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1  ст. 126 КУпАП.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки оскаржувана постанова відповідає вимогам  КУпАП України, винесена на підставі та в межах повноважень наданих інспектору роти № 5 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Люльки Владислава Олеговича, за наявністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 126 КУпАП, а тому є законною. 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано рішення суду першої інстанції, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, постанову суду без змін. 
Керуючись ст. ст. 268, 271, 272, 286, 308, 315, 316, 321, 322,  КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 13 грудня 2019 року у справі № 572/3444/19 – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	В. В. Ніколін