ПОСТАНОВА
Іменем України

13 лютого 2020 року 
Київ

справа № 815/3284/17
адміністративне провадження № К/9901/25566/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №815/3284/17
за позовом  ОСОБА_1 до командира 160-ї Одеської зенітно–ракетної бригади Повітряних сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України) ОСОБА_2 , Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою адвоката Канікаєва Юрія Олеговича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 
на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2017 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Бойка О.Я., суддів: Кравченка М.М., Єфіменка К.С. та
на постанову  Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2018 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Вербицької Н.В., суддів: Джабурії       О.В., Кравченка К.В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування.
1. У червні 2017 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду до командира 160-ї Одеської зенітно–ракетної бригади Повітряних сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України) ОСОБА_2 (далі – відповідач-1), Міністерства оборони України (далі – відповідач-2) з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив зобов`язати командира 160-ї Одеської зенітно – ракетної бригади Повітряних сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням контракту.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку із закінченням дії контракту про проходження військової служби ОСОБА_1 , він підлягає звільненню відповідно до пункту "ї" частини 8 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” № 2232-XII від 25 березня 1992 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2017 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2018 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову.  
4. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, тобто з 17 березня 2014 року, та триває до оголошення рішення про демобілізацію. Законом України “Про військовий обов`язок та військову службу” № 2232-XII від 25 березня 1992 року не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, а тому його закінчення необхідно пов`язувати із виданням Президентом України відповідного Указу про демобілізацію.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
5. 19 лютого 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга адвоката Канікаєва Юрія Олеговича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2017 року та постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2018 року з підстав порушення судами норм матеріального та процесуального права, у якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
6. У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що законодавством чітко визначено, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації. З 22 жовтня 2016 року строк мобілізації (особливого періоду) закінчився, а отже відсутня підстава продовження контракту понад встановлені строки, визначені пунктом 2 частини 9 статті 23 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” № 2232-XII від 25 березня 1992 року.
6.1. Крім того, скаржник зазначає, що примушення його служити понад обумовлені контрактом строки – є примушення праці – пряме порушення статті 43 Конституції України та пункту 2 статті 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
7. 19 лютого 2018 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Желтобрюх І.Л., суддів Бевзенко В.М., Білоус О.В.
8. Ухвалою Верховного Суд від 20 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною касаційною скаргою.
9. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 червня 2019 року, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 20 червня 2019 року №797/0/78-19 у зв`язку із зміною спеціалізації та введенням до іншої палати судді – доповідача Желтобрюх І.Л. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20.05.2019 № 14), що унеможливлює її участь у розгляді касаційних скарг, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк       А.Г., Соколов В.М.
10. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 12 лютого 2020 року дана касаційна скарга була прийнята до провадження, закінчено підготовчі дії та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог пункту 5 частини 1 статті 340 та статті 345 КАС України.
Позиція інших учасників справи 
11. 26 березня 2018 року від т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України надійшов відзив на касаційну скаргу, де відповідач-1 посилається на не обґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просить її відхилити, а рішення прийняті судом першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. Вказує на те, що оскільки контракт позивача закінчився 22 жовтня 2016 року, його дія була автоматично продовжена відповідно до наказу командира військової частини від 24 жовтня 2016 року № 230 до оголошення демобілізації.
12. 03 квітня 2018 року від Міністерства оборони України надійшов відзив на касаційну скаргу, де відповідач-2 посилається на не обґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просить її відхилити, а рішення прийняті судом першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. Вказують на те, що на час звернення позивача з рапортом в країні діє особливий період, відтак, правові підстави для звільнення позивача з військової служби відсутні.
Установлені судами фактичні обставини справи
13. 22 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки.
14. 27 червня 2016 року позивач подав рапорт в якому зазначив про небажання продовжувати військову службу у зв`язку з закінченням строку контракту.
15. 06 липня 2016 року листом №2173 відповідачем було відмовлено позивачу у звільненні з військової служби.
16. 24 жовтня 2016 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 230 дія контракту позивача автоматично продовжена до оголошення демобілізації.
17. 05 жовтня 2017 року позивач подав рапорт, в якому просив звільнити його з лав Збройних Сил України відповідно до пункту «а» частини 6, пункту «ї» частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №       2232-XII від 25 березня 1992 року.
Позиція Верховного Суду
Джерела права й акти їх застосування
18. Згідно статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
19. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
20. За змістом статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» №       2232-XII від 25 березня 1992 року (далі – Закон № 2232-XI, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
21. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина 4 статті 2 Закону № 2232-XI).
22. 17 березня 2014 року прийнятий Указ Президента України № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII.
23. За цим Указом оголошена часткова мобілізація на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
24. Пунктом 3 цього Указу встановлено, що мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, тобто з 18 березня 2014 року по 01 травня 2014 року включно.
25. Також пунктом 4 Указу Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», встановлено, що Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.
26. 06 травня 2014 року прийнятий Указ Президента України № 454/2014 «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом України від 06 травня 2014 року № 1240-VII.
27. За цим Указом оголошена часткова мобілізація на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Пунктом 3 цього Указу встановлено, що мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, тобто з 07 травня 2014 року по 20 червня 2014 року включно.
28. 21 липня 2014 року прийнятий Указ Президента України № 607/2014 «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VII.
29. За цим Указом оголошена часткова мобілізація на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
30. Пунктом 3 цього Указу встановлено, що мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, тобто з 24 липня 2014 року по 06 вересня 2014 року включно.
31. 14 січня 2015 року прийнятий Указ Президента України № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VIIІ.
32. За цим Указом оголошена часткова мобілізація на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
33. Пунктом 1 цього Указу встановлено, що мобілізація проводиться протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом, тобто з 20 січня 2015 року по 17 серпня 2015 року включно.
34. Також пунктом 5 Указ Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», зобов`язано Кабінет Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.
35. Відповідно до абзаців 4-6 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
35.1. Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
35.2. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
36. Статтею 23 Закону № 2232-XI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлені строки військової служби. Так частиною 2 статті 23 цього Закону зазначено, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні - для осіб рядового складу - 3 роки.
37. Частиною 9 статті 23 Закону № 2232-XI встановлено, що, у разі настання особливого періоду:
1) для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки:
у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до термінів, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону;
з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону;
2) для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
38. Абзацом 2 частини 3 статті 23 Закону № 2232-XI встановлено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
39. Частина 8 статті 26 Закону № 2232-XI встановлювала, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:
1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:
а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;
в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;
г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;
ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:
виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);
утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи;
необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;
наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;
д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;
е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;
є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;
ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої       статті 23 цього Закону;
з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
39.1. Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами "в", "г", "е", "є", "и" частини шостої та пунктами "в", "г", "е", "є" частини сьомої цієї статті;
39.2. Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання.
2) під час воєнного стану:
а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;
б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку;
в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі;
г) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;
3) після прийняття рішення про демобілізацію:
а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;
б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
40. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
41. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
42. Згідно частини 3 статті 211 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017) підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права, що кореспондує нормі частини 4 статті 328 КАС України (в редакції чинній після 15.12.2017).
43. Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень на момент їх ухвалення визначалися статтею 159 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017), відповідно до якої судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справ, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
44. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
45. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що укладений 22 жовтня 2013 року контракт між Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 з одного боку та громадянином України (військовослужбовець) ОСОБА_1 продовжував свою дію під час настання особливого періоду, у зв`язку з чим дія контракту продовжилася на період до оголошення демобілізації.
46. Так, з моменту прийняття Президентом України Указу від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Національна Гвардія України переведена на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 "Про часткову мобілізацію" доручено Кабінету Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.
47. Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року передбачено, що особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
48. Мобілізацією є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу (абзац 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
49. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
50. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно того, що саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому, сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.
51. Так, в умовах триваючого воєнного конфлікту законодавець встановив певні обмеження щодо звільнення військовослужбовців, які проходять службу за контрактом. Зокрема, таким обмеженням є продовження дії контракту на період до оголошення демобілізації.
52. Таким чином, під час дії особливого періоду звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку з закінченням строку контракту, не передбачено.
53. Верховний Суд наголошує, що частиною 8 статті 26 Закону № 2232-XII визначено виключний перелік випадків, за яких військовослужбовці можуть бути звільнені під час дії особливого періоду з військової служби.
54. Водночас, судами встановлено, що позивач не належить до жодної із категорій осіб, визначених частиною 8 зазначеної статті Закону № 2232-XII, що виключає можливість його звільнення з військової служби у спірний період, тому оскаржуваний наказ про продовження його контракту є обґрунтованим та не підлягає скасуванню.
55. Подібний висновок вже був висловлений у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року № 802/1799/16-а, від 14 листопада 2018 року у справі № 826/2178/17, від 30 липня 2019 року у справі № 818/372/16, від 17 квітня 2019 року у справі № 826/17440/16 та від 16 серпня 2019 року у справі № 813/739/17 і Суд не знаходить підстав для відступу від нього. 
56. Також, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про примушення його служити понад обумовлені контрактом строки, що є порушенням статті 43 Конституції України та пункту 2 статті 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Chitos v.Greece», виходячи з такого.
57. У справі «Chitos v.Greece» позивач мав проходити військову службу у мирний час, як такий, що отримав освіту за рахунок армії. В свою чергу, контракт ОСОБА_1 продовжено на підставі чинної, на момент закінчення його строку, частиною 9     статті 23 Закону №     2232-XII, у зв`язку із дією в Україні особливого періоду.
58. Статтею 17 Конституції України закріплено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
59. Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. 
60. За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на дію в Україні особливого періоду, що продовження контракту на проходження військової служби позивачем відповідає вимогам чинного законодавства, нормам міжнародного права та є прямим обов`язком позивача, як громадянина України.
61. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.
62. В іншій частині судові рішення не є предметом касаційного оскарження.
63. Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
64. Доводи та аргументи адвоката Канікаєва Юрія Олеговича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
65. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
66. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
67. Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
68. На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскаржених судових рішень відсутні.
69. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат.
70. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу адвоката Канікаєва Юрія Олеговича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
 В.М. Соколов 
Судді Верховного Суду