ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 р.	Справа № 619/4962/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Калиновська Л.В., м. Дергачі по справі № 619/4962/19
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       поліцейського 1 батальйону 3 роти Управління патрульної поліції в Полтавській області сержанта поліції Ткаченка Олександра Дмитровича                
          про визнання незаконними дії та скасування постанови про адміністративне  правопорушення,
ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області із адміністративним позовом до поліцейського 1 батальйону 3 роти Управління патрульної поліції в Полтавській області сержанта поліції Ткаченка Олександра Дмитровича (далі по тексту – поліцейський УПП в Полтавській області Ткаченко О.Д., відповідач), в якому просив суд : 
-          визнати незаконними дії поліцейського 1 батальйону 3 роти Управління патрульної поліції в Полтавській області сержанта поліції Ткаченка О.Д.; 
-          скасувати постанову серії ЕАК №1859410 по справі про адміністративне правопорушення від 14.12.2019, винесену поліцейським УПП 1 батальйону 3 роти в Полтавської області сержантом поліції Ткаченко Олександром Дмитровичем про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.121 Кодексу України.
В обґрунтування заявлених вимог позивач пояснив, що 14.12.2019 ним було отримано постанову серії ЕАК №1859410 про притягнення до адміністративної відповідальності, в якій було зазначено, що  14.12.2019 о 04 год. 08 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем МЕРСЕДЕС 416 CDI д/н НОМЕР_1 , у м. Полтава по вул. Серьогіна, 2-а, порушив вимоги дорожнього знаку 3.21 «в`їзд заборонено» та здійснив проїзд в зоні дії знаку. Крім того, у постанові вказано, що у транспортному засобі позивача, який використовується для надання послуг з пасажироперевезення, був відсутній працездатний вогнегасник. Зазначив, що висновок відповідача про порушення позивачем пп. «є» п.31.4.7 Правил дорожнього руху є хибним. Так, в автомобілі позивача дійсно знаходився непрацюючий вогнегасник, який зберігався не у встановленому місці, проте, був ще і працездатний вогнегасник, медична аптечка, знак аварійної зупинки були в наявності у позивача та знаходилися в його автомобілі на встановлених та легкодоступних місцях. Крім того, вважає, що факт порушення ним вимог дорожнього знаку п.3.21 «в`їзд заборонено» не підтверджений жодними доказами. На вимогу позивача відповідачем не було пред`явлено відеозапису з відеореєстратора, яким нібито було зафіксовано факт цього порушення. З огляду на викладене, вважає оскаржувану постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06.02.2020 по справі № 619/4962/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до УПП 1 батальйону 3 роти в Полтавській області поліцейського сержанта поліції Ткаченко Олександра Дмитровича про визнання незаконними дії та скасування постанови про адміністративне правопорушення - залишено без задоволення. 
Постанову серії ЕАК №1859410 від 14.12.2019 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.121 КУпАП - залишено без змін.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06.02.2020 по справі № 619/4962/19, ухвалити нове рішення, яким постанову серії АЕК № 1859410 від 14.12.2019 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.2 ст.121 КУпАП – скасувати.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відповідачем та судом першої інстанції було залишено поза увагою пояснення позивача про наявність у його автомобілі працездатного вогнегасника (окрім того вогнегасника, що був оглянутий відповідачем). Вказує, що частиною 2 статті 121 КУпАП передбачено відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що використовується для надання послуг з перевезення пасажирів. Пунктом 6.8.21 ДСТУ 3649:2010 «Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання», який передбачає обов`язкову наявність двох справних вогнегасників, на який послався суд першої інстанції, не поширюється на спірні відносини, оскільки транспортний засіб позивача не використовується для надання послуг з перевезення пасажирів. Ані відповідачем, ані судом першої інстанції не було встановлено, що позивач керував транспортним засобом, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, що свідчить про відсутність у діях позивача складу визначеного у спірній постанові адміністративного правопорушення. Крім того, вказує, що наданий відповідачем відеозапис, на якому оглядається вогнегасник, не є належним доказом вчинення правопорушення, оскільки розпочатий вже після оголошення поліцейським постанови про адміністративне правопорушення (відсутній запис з моменту зупинки транспортного засобу), чим порушено вимоги п.5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 № 1026, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.01.2019 за № 28/32999. При цьому, з відеозапису неможливо встановити відсутність на вогнегаснику гарантійного талону експлуатації та інших даних, необхідних для ідентифікації вогнегасника як працездатного. Враховуючи викладене, вважає, що оскаржувана постанова винесена необґрунтовано, за відсутності належних і допустимих доказів, а тому підлягає скасуванню.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 14.12.2019 поліцейським роти № 3 батальйону УПП в Полтавській області Ткаченком О.Д. винесено постанову серії ЕАК №1859410 від 14.12.2019 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відносно ОСОБА_1 , якою на позивача накладено адміністративне стягнення за ч.2 ст.121 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 680,00 грн.
Як зазначено в оскаржуваній постанові, 14.12.2019 о 04 год. 08 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем МЕРСЕДЕС 416 CDI державний номерний знак НОМЕР_1 , у м. Полтава по вул. Серьогіна, 2-а, порушив вимоги дорожнього знаку 3.21 «в`їзд заборонено» та здійснив проїзд в зоні дії знаку. Крім того, транспортний засіб використовується для надання послуг з пасажироперевезення, на ньому був відсутній працездатний вогнегасник, чим порушено пп. «є» п.31.4.7 Правил дорожнього руху. Об`єднано за ст.36 КУпАП.
Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про її скасування та визнання незаконними дій відповідача. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності оскаржуваної постанови, оскільки наданими відповідачем доказами підтверджується факт вчинення позивачем порушень пп. «є» п.31.4.7 та знаку 3.21 Правил дорожнього руху.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.121 КУпАП керування водієм транспортним засобом, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, що має несправності, передбачені частиною першою цієї статті, або технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За приписами п.31.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі по тексту - ПДР) технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.
Згідно з пп. 31.4.7 п.31.4 ПДР, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: відсутні: 
медична аптечка з нанесеними на неї відомостями про тип транспортного засобу, для якого вона призначена, - на мотоциклі з боковим причепом, легковому, вантажному автомобілі, колісному тракторі, автобусі, мікроавтобусі, тролейбусі, автомобілі, що перевозить небезпечний вантаж; 
знак аварійної зупинки (миготливий червоний ліхтар), який відповідає вимогам стандарту, - на мотоциклі з боковим причепом, легковому, вантажному автомобілі, колісному тракторі, автобусі; 
на вантажних автомобілях з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т і в автобусах з дозволеною максимальною масою понад 5 т - противідкотні упори (щонайменше два); 
проблискові маячки оранжевого кольору на великовагових та великогабаритних транспортних засобах; 
працездатний вогнегасник на легковому, вантажному автомобілі, автобусі.
Відповідно до примітки 2 до цього пункту, аптечка, перелік медикаментів якої відповідає ДСТУ 3961-2000 для відповідного типу транспортного засобу, і вогнегасник повинні бути в закріпленому стані у місцях, визначених підприємством-виробником. У разі коли конструкцією транспортного засобу зазначені місця не передбачено, медична аптечка і вогнегасник повинні розташовуватись у легкодоступних місцях. Тип і кількість вогнегасників повинні відповідати встановленим нормам. Вогнегасники, якими забезпечуються транспортні засоби, повинні бути сертифікованими в Україні відповідно до вимог законодавства.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що наявність працездатного вогнегасника є обов`язковою для автобуса незалежно від того, чи використовується він для надання послуг з перевезення пасажирів, однак, за змістом ч.2 ст.121 КУпАП, відповідальність за цією нормою настає лише в тому разі, якщо цей транспортний засіб використовується для надання таких послуг. 
Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Cтаттею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
У відповідності до ч.ч.1, 4 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За нормами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
У відповідності до ст. 31 Закону України “Про Національну поліцію” полiцiя може застосовувати такi превентивнi заходи, окрім іншого, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 Закону України “Про Національну поліцію” визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
На підтвердження вчинення позивачем порушення пп. «є» п.31.4.7 ПДР відповідачем надано до матеріалів справи відеозаписи з нагрудної камери поліцейського, якими зафіксовано процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Однак, цими відеозаписами не зафіксовано присутності в транспортному засобі позивача та на місці події жодної особи, окрім ОСОБА_1 та двох працівників поліції. 
Доказів того, що автобус Мерседес 416 CDI державний номерний знак НОМЕР_1 , належний ОСОБА_1 , використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, відповідачем до матеріалів справи не надано. 
Враховуючи викладене, колегія суддів зауважує, що притягнення позивача до відповідальності на підставі саме ч.2 ст.121 КУпАП є необґрунтованим.
Жодної іншої норми КУпАП, за якою позивач підлягав би притягненню до відповідальності за порушення пп. «є» п.31.4.7 ПДР, в оскаржуваній постанові не зазначено. 
Колегія суддів зауважує, що в оскаржуваній постанові викладено обставини двох порушень ПДР,  вчинених позивачем – пп. «є» п.31.4.7 (відсутність працездатного вогнегасника), за яке, як вважав відповідач, ОСОБА_1 підлягає притягненню до відповідальності за ч.2 ст.121 КУпАП, та порушення вимог дорожнього знаку п.3.21 «в`їзд заборонено» - проїзд у зоні дії знаку. 
За приписами ст.36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.
Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Відповідно до ч.2 ст.283 КУпАП постанова повинна містити, зокрема, опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
З викладеного вище випливає, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови повинен був зазначити норму КУпАП, якою передбачено відповідальність за кожне з вчинених порушень ПДР, та призначити позивачу відповідальність в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.
Однак, норми КУпАП, за якою позивач підлягав би притягненню до відповідальності, зокрема, за порушення вимог дорожнього знаку п.3.21 «в`їзд заборонено», в оскаржуваній постанові не зазначено, натомість, наявне лише посилання на ст.36 КУпАП. 
Частиною 2 статті 121 КУпАП порушення ПДР у вигляді невиконання вимог дорожніх знаків не охоплюється.
Відсутність вказівки на норму, яка, на думку відповідача, передбачає відповідальність за вищезазначене порушення ПДР, вказує на невідповідність оскаржуваної постанови вимогам ст.283 КУпАП та унеможливлює надання судом оцінки правомірності оскаржуваної постанови в частині притягнення позивача до відповідальності за порушення вимог дорожнього знаку п.3.21 «в`їзд заборонено». 
Повноваження суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені ч.ч.3, 6 ст.286 КАС України. 
Так, відповідно до ч.3 ст.286 КУпАП за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Якщо за наслідками апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, таке стягнення не може бути посилено (ч.6 ст.286 КУпАП).
З викладеного вище вбачається, що рішення про визначення норми, за якою порушник підлягає притягненню до відповідальності, приймається суб`єктом владних повноважень, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, а суд може лише змінити захід стягнення в межах санкції статті, обраної таким суб`єктом. Суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості самостійно визначити норму, яка передбачає відповідальність за вчинене порушення ПДР. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.          
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при винесенні постанови серії ЕАК № 1859410 від 14.12.2019 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності у виді штрафу в розмірі 680,00 грн., діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення, отже, вказана постанова є протиправною та підлягає скасуванню. 
Щодо позовних вимог про визнання незаконними дій поліцейського УПП в Полтавській області Ткаченка О.Д. колегія суддів зазначає наступне.  
Згідно зі ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. 
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. 
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію". 
Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. 
Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015  № 1395, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.11.2015 за № 1408/27853 (далі по тексту – Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. 
Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123,статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП. 
Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 
Відповідно до п. 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення. 
Отже, складення постанови у справі про адміністративне правопорушення є встановленим законом повноваженням відповідача, яке він зобов`язаний реалізувати у випадку наявності обґрунтованих підстав вважати, що водій порушив Правила дорожнього руху. 
Колегія суддів зауважує, що виходячи зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, незаконність дій відповідача Захаров С.С. фактично пов`язує з протиправністю винесеної постанови про притягнення його до  адміністративної відповідальності. 
Згідно зі ст.287 КАС України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим. Постанова суду про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена в порядку, визначеному цим Кодексом. 
Виходячи із системного аналізу вищевказаних положень закону, колегія суддів дійшла висновку, що у випадку встановлення порушень, поліцейським приймається постанова у справі про адміністративне правопорушення і саме така постанова має безпосередній вплив на стан суб`єктивних прав та обов`язків особи, відносно якої складено постанову. У разі судового оскарження постанови при вирішенні спору судом підлягають оцінці і підстави притягнення до адміністративної відповідальності, а також проводиться перевірка доведеності факту порушення водієм правил дорожнього руху. 
Враховуючи, що поліцейським УПП в Полтавській області Ткаченком О.Д. фактично реалізована його компетенція на розгляд справи про адміністративне правопорушення, в результаті чого винесено рішення – постанову про накладення адміністративного стягнення, оспорювані дії щодо складення постанови не є такими, що порушують права позивача та інтереси шляхом обмежень у реалізації його прав чи безпідставного покладення на нього необґрунтованих обов`язків, а тому визнання незаконними дій не призведе до поновлення порушеного права позивача, оскільки оскаржувані дії відповідача не є юридично значимими для позивача. 
В спірних правовідносинах актом, що має певні правові наслідки, породжує права та обов`язки для платника податків є постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1859410 (акт індивідуальної дії), прийнята в результаті таких дій.
На підставі вищевикладеного, за наявності у відповідача встановленого законом права на розгляд справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови про накладення адміністративного стягнення, колегія суддів вважає, що належним та достатнім способом захисту прав позивача у спірних відносинах є саме скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, а в задоволенні позовних вимог про визнання незаконними дій відповідача слід відмовити.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.
Беручи до уваги вищенаведене, рішення Дергачівського районного суду м. Харкова від 06.02.2020 по справі № 619/4962/19 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06.02.2020 року по справі № 619/4962/19  скасувати.
Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до поліцейського 1 батальйону 3 роти Управління патрульної поліції в Полтавській області сержанта поліції Ткаченка Олександра Дмитровича (38751, Полтавська область, Полтавський район, с. Розсошенці, вул. Кременчуцька, 2В) про визнання дій незаконними, скасування постанови – задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення від 14.12.2019 серії ЕАК № 1859410 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню в силу ч.3 ст.272 Кодексу адміністративного судочинства України.        

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій