ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.02.2020 року          м.Дніпро         Справа №  912/2851/19
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач)
суддів: Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А., 
секретар судового засідання: Вітко Г.С., 
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт-Агро" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.12.2019 ( суддя Вавренюк Л.С.) у справі №912/2851/19
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт-Агро"
про стягнення 152 411,41 грн.
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт" (далі - ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт-Агро" (далі - ТОВ "Моноліт-Агро") про стягнення 117 729,26 грн основного боргу, 29 432,32 грн штрафу та 5249,83 грн пені.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав про невиконання відповідачем умов Договору складського зберігання Вз № 1607/89637 від 16.07.2019 в частині своєчасної сплати за отримані послуги зберігання.
          Правовими підставами звернення ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" зазначав ст.ст. 525, 526, 550, 610, 624, 625, 936 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), 193, 218, 230 Господарського кодексу України (далі -  ГК України).
Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 19.12.2019 року по справі №912/2851/19 позов задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт-Агро" (45045, Волинська обл., Ковельський р-н, с. Козлиничі, вул. Нова, буд. 3, ідентифікаційний код 41869613) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт" (45240, Волинська обл., Ківерцівський р-н, с. Липляни, вул. Козацька, 22, ідентифікаційний код 31496816) основний борг за надані послуги  в сумі 117 729, 26 грн, пеню у розмірі 4985,56 грн, штраф у розмірі 29 432,32 грн, а також судовий збір у розмірі 2 282,22 грн.
Органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.12.2019 у справі №912/2851/19, здійснювати нарахування пені на суму непогашеного за Договором складського зберігання Вз № 1607/89637 від 16.07.2019 боргу у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен повний день прострочення, починаючи з 11.10.2019 і до моменту виконання цього рішення. Нарахування пені необхідно здійснювати, починаючи з 11.10.2019, на суму боргу у розмірі 117 729,26 грн. При здійсненні часткової сплати заборгованості, нарахування пені має відбуватись на розмір основного боргу за договором, що залишається несплаченим.
Рішення суду першої інстанції обгрунтовано, тим що підписані акти         здачі - приймання наданих послуг відповідають умовам договору та є підставою для проведення розрахунків за надані послуги, докази сплати відповідачем, за надані позивачем послуги в матеріалах справи відсутні.
Крім того суд першої інстанції зазначив, що позивачем неправильно здійснено розрахунок пені, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенні частково.
2.Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із рішеннями місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Моноліт-Агро" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.12.2019 у справі №912/2851/19  та постановити нове рішення, згідно якого повністю відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт".
2.1. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що 13.12.2019 року до суду першої інстанції, останнім було подано заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. В клопотанні відповідач стверджував, що дана справа потребує детального розгляду спору по суті та з`ясування всіх обставин. Також відповідач вказує, що сторони мають можливість врегулювати спір мирним шляхом, тобто відвантаження товару на адресу позивача в рахунок заборгованості за договором зберігання. Зазначає, що підстави виникнення боргу потребують ретельного дослідження, натомість матеріали справи не містять  доказів визнання відповідачем заявленої до стягнення заборгованості, тому заявлена до стягнення сума не є безспірною.   
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, недостатньо проаналізував доводи відповідача і це призвело до порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що як наслідок є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення на підставі п.7 ч.3 ст. 277 ГПК України.
2.2. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції проігноровані доводи відповідача, які були вказані у запереченні, стосовно відвантаження, на підставі п. 3.6. Договору на адресу позивача соняшнику 3 класу в кількості 11 437 на загальну суму  92639,70 грн в рахунок погашення заборгованості за Договором зберігання. 
3.Узагальнені доводи інших учасників справи.
Позивач не скористався своїм правом надати відзив на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2020 року, у складі колегії суддів головуючого судді Білецької Л.М. (доповідач), суддів Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт-Агро" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.12.2019  у справі №912/2851/19 та призначено до розгляду у судовому засіданні на 17.02.2020 року.
17.02.2020 року оголошено вступну та резолютивну частину постанови. 
Учасники справи не скористалися своїм правом бути присутніми у судовому засіданні, про час дату та місце судового засідання повідомлені належним чином. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.12.2019 у справі №912/2851/19 слід залишити без змін з огляду на наступне.
5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.
16.07.2019 ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" (далі – Зерновий склад) та ТОВ "Моноліт-Агро" (далі – Поклажодавець ) уклали договір складського зберігання Вз №1607/89637 (далі – Договір) (а.с. 10-15), відповідно до п. 2.1. предметом цього Договору є домовленість сторін про надання Зерновим складом за плату послуг по доведенню Товару, що передається Поклажодавцем, до відповідних кондицій, згідно ДСТУ, ГОСТ, параметрів, державних стандартів, послуг зі зберігання, сушки, очистки, прийомки та погрузки Товару та повернення Товару останньому (чи особі, зазначеній ним як одержувач) у кількості та на умовах визначених цим Договором.
Товаром за цим Договором є: зернові та олійні культури (п. 2.2. Договору).
Розрахунки за надані послуги проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість (п. 3.1. Договору).
Розмір плати (тариф) за надання послуг, що надаються Зерновим складом встановлюється за домовленістю сторін, і передбачені п. 3.2. Договору.
Поклажодавець зобов`язаний своєчасно розрахуватися за надані послуги за цим Договором, а також отримані додаткові послуги на протязі 5-ти робочих днів з моменту отримання рахунку та акту здачі – приймання робіт (п. 6.3.2. Договору).
За невиконання чи неналежне виконання умов даного Договору винна Сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України (п. 8.1. Договору).
За порушення термінів оплати Поклажодавець сплачує Зерновому складу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ нарахованої на несплачену суму в річному розрахунку (відсотків річних) за кожен день прострочення та штраф у розмірі 25% від, несплаченої суми (п. 8.2. Договору).
Сплата пені не звільняє сторону від виконання договірних зобов`язань. Сторони домовились, що строк позовної давності з цим Договором становить три роки (п. 8.3. Договору).
Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання ними своїх зобов`язань у повному обсязі (п. 11.1. Договору).
Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками.
На виконання умов Договору ТОВ "Моноліт-Агро" та ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" склали та підписали акти здачі – прийняття робіт (надання послуг), а саме:
Акт № 1312 від 31.07.2019 відповідно до якого, були надані такі послуги: зберігання зерна тн/дні (пшениця 3 клас), зберігання зерна тн/дні (пшениця 4 клас), оформлення складської квитанції (пшениця 3 клас), оформлення складської квитанції (пшениця 4 клас), очистка зерна (пшениця 3 клас), очистка зерна (пшениця 4 клас), сушка зерна (пшениця 3 клас), сушка зерна (пшениця 4 клас). Загальна вартість робіт - 58       366, 46 грн (а.с. 22).
Акт № 1311 від 31.07.2019 відповідно до якого, були надані такі послуги: зберігання зерна тн/дні (ріпак вищого класу), оформлення складської квитанції (ріпак вищого класу), очистка зерна (ріпак вищого класу), сушка зерна (ріпак вищого класу). Загальна вартість робіт – 11 804,04 грн (а.с. 21).
Акт № 961 від 19.08.2019 відповідно до якого, були надані такі послуги: зберігання зерна тн/дні (пшениця 3 клас), зберігання зерна тн/дні (пшениця 4 клас). Загальна вартість робіт -  15       608,33 грн (а.с. 20).
Акт № 962 від 19.08.2019 відповідно до якого, були надані такі послуги: зберігання зерна тн/дні (ріпак вищого класу). Загальна вартість робіт -  354, 31 грн (а.с. 19).
Акт № 801 від 18.09.2019 відповідно до якого, були надані такі послуги: зберігання зерна тн/дні (соняшник 3 класу), оформлення складської квитанції (соняшник 3 класу), очистка зерна (соняшник 3 класу), приймання зерна з авто (соняшник 3 класу), сушка зерна (соняшник 3 класу). Загальна вартість робіт -  9 860,79 грн (а.с. 18).
Акт № 1185 від 26.09.2019 відповідно до якого, були надані такі послуги: зберігання зерна тн/дні (соняшник 3 класу), оформлення складської квитанції (соняшник 3 класу), очистка зерна (соняшник 3 класу), приймання зерна з авто (соняшник 3 класу), сушка зерна (соняшник 3 класу). Загальна вартість робіт -  15      304,62 грн (а.с. 17).
Акт № 133 від 04.10.2019 відповідно до якого, були надані такі послуги: зберігання зерна тн/дні (соняшник 3 класу), оформлення складської квитанції (соняшник 3 класу), очистка зерна (соняшник 3 класу), приймання зерна з авто (соняшник 3 класу), сушка зерна (соняшник 3 класу). Загальна вартість робіт -   6      430,71 грн (а.с. 16).
Отже, загальна сума заборгованості становить 117 729, 26 грн. Доказів сплати відповідної заборгованості до суду відповідачем не надано.
Також позивач нарахував за невчасну сплату основного боргу штраф у розмірі 29  432,32 грн та пеню у розмірі 5  249, 83 грн.
У зв`язку з неналежним виконанням умов Договору позивач з метою захисту порушеного права звернувся із даним позовом до суду.
6. Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).
В силу положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали Договір, у зв`язку із чим набули взаємних прав і обов`язків.
За своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є договором зберігання.
Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
За приписами ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. 
Позивач свої зобов`язання за Договором виконав повністю, що підтверджується підписаними обома сторонами Актами надання послуг (а.с. 16-22) та не заперечується відповідачем.
Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до  ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічні приписи містяться у ст. 193 ГК України.
Відповідно до положень статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Разом з тим, згідно ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до п. 3.4.Договору послуги за зберігання Товару, нараховані згідно тарифів, що вказані в п. 3.2. даного Договору, починаючи з першого дня зберігання, сплачуються Поклажодавцем щомісяця, протягом 5-ти робочих днів з моменту отримання рахунку та Акту, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Зернового складу.
Акт надсилається Зерновим складом Поклажодавцю в наступному місяці за тим, в якому були надані послуги Зерновим складом для Поклажодавця. Поклажодавець протягом п`яти робочих днів зобов`язаний розглянути Акт, підписати його та направити один примірник Зерновому складу. В разі не згоди Поклажодавець зобов`язаний протягом п`яти робочих днів з моменту отримання Акту надіслати Зерновому складу мотивовану відповідь про відмову від підписання Акту. В разі не підписання Поклажодавцем Акту та не надання мотивованої відповіді протягом п`яти робочих днів з дня отримання Акту, Акт автоматично вважається підписаним, а послуги прийнятими Поклажодавцем в повному обсязі (п. 3.5. Договору).
Отже, підписані акти здачі-приймання наданих послуг підтверджують, що результати наданих послуг відповідають умовам договору та є підставою для проведення розрахунків за надані послуги.
Разом з тим рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, і не є первинним бухгалтерським документом, тобто носить виключно інформаційний характер, тобто, ненадання рахунку-фактури, по своїй суті, не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунка-фактури не звільняє відповідача від обов`язку оплатити надані послуги. 
Відповідні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.03.2018 від у справі № 910/32579/15, які враховуються судом в силу приписів ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.
Оскільки, підписавши Акти надання послуг, відповідач погодився із дійсністю наданих послуг та доказів зворотного до суду не надав.
Таким чином, позивач довів факт порушення відповідачем зобов`язання щодо вчасної та повної оплати вартості наданих послуг за Договором.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за надані послуги у розмірі 117 729, 26 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. 
Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, а також у справі 917/194/18 від 02.04.2019.
На виконання  п. 8.2. Договору  позивачем було нараховано до сплати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 25% річних від несплаченої суми.
ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" у позовній заяві здійснено розрахунок пені, а саме:
- пеня за прострочення оплати за отримані послуги згідно Акту № 1312 від 31.07.2019 на загальну суму 58       366,46 грн, строк оплати якої минув 06.08.2019  у розмірі 3       532,37 грн;
- пеня за прострочення оплати за отримані послуги згідно Акту № 1311 від 31.07.2019 на загальну суму 11 804,04 грн, строк оплати якої минув 06.08.2019 у розмірі 714, 39 грн;
- пеня за прострочення оплати за отримані послуги згідно Акту № 961 від 19.08.2019 на загальну суму 15 608,33 грн, строк оплати якої минув 24.08.2019 у розмірі 682, 92 грн;
- пеня за прострочення оплати за отримані послуги згідно Акту № 962 від 19.08.2019 на загальну суму 354,31 грн, строк оплати якої минув 24.08.2019 у розмірі 15,50 грн;
- пеня за прострочення оплати за отримані послуги згідно Акту № 801 від 18.09.2019 на загальну суму 9 860,79 грн, строк оплати якої минув 23.09.2019 у розмірі 160,47 грн;
- пеня за прострочення оплати за отримані послуги згідно Акту № 1185 від 26.09.2019 на загальну суму 9  860,79 грн, строк оплати якої минув 01.10.2019 у розмірі 138,37 грн;
- пеня за прострочення оплати за отримані послуги згідно Акту № 133 від 04.10.2019 на загальну суму 6 430,71 грн, строк оплати якої минув 10.10.2019 у розмірі 5,81 грн;
Відповідно до розрахунку наданого позивачем розмір штрафу складає – 29       432,32 грн.
Судом першої інстанції правильно зазначено про неправильність розрахунку пені, який  міститься в матеріалах справи, оскільки позивачем допущено помилку при визначені періоду заборгованості за надані послуги, так, відповідно до п. 3.4. Договору:
- граничним днем сплати відповідно до Акту № 1312 від 31.07.2019 є 07.08.2019, отже період прострочення необхідно рахувати з 08.08.2019; 
- граничним днем сплати відповідно до Акту № 1311 від 31.07.2019 є 07.08.2019, отже період прострочення необхідно рахувати з 08.08.2019; 
- граничним днем сплати відповідно до Акту № 961 від 19.08.2019 є 27.08.2019, оскільки 24.08.2019 є святковим днем згідно з ст. 73 Кодексу законів про працю України, отже, на вимоги ч. 3 ст. 67 зазначеного вище Кодексу 26.08.2019 - вихідний день. Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України період прострочення необхідно рахувати з 28.08.2019; 
- граничним днем сплати відповідно до Акту № 962 від 19.08.2019 є 27.08.2019, оскільки 24.08.2019 є святковим днем згідно з ст. 73 Кодексу законів про працю України, отже, на вимоги ч. 3 ст. 67 зазначеного вище Кодексу 26.08.2019 - вихідний день. Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України період прострочення необхідно рахувати з 28.08.2019; 
- граничним днем сплати відповідно до Акту № 801 від 18.09.2019 є 25.09.2019, отже період прострочення необхідно рахувати з 26.09.2019; 
- граничним днем сплати відповідно до Акту № 1185 від 26.09.2019 є 03.10.2019, отже період прострочення необхідно рахувати з 04.10.2019;
граничним днем сплати відповідно до Акту № 133 від 04.10.2019 є 11.10.2019, отже період прострочення необхідно рахувати з 12.10.2019.
Відповідно, судом здійснено перерахунок  пені з урахуванням зазначеного вище періоду прострочення зобов`язання, так розмір пені складає: 
- відповідно до Акту № 1312 від 31.07.2019 період нарахування заборгованості з 08.08.2019 – 10.10.2019  відтак, сума пені складає 3 423,63 грн;
- відповідно до Акту № 1311 від 31.07.2019 період нарахування заборгованості 08.08.2019 – 10.10.2019 відтак, сума пені складає 692,40 грн;
- відповідно  до Акту № 961 від 19.08.2019 період нарахування заборгованості 28.08.2019 – 10.10.2019 відтак, сума пені складає 624,76 грн;
- відповідно до Акту № 962 від 19.08.2019 період нарахування заборгованості 28.08.2019 – 10.10.2019 відтак, сума пені складає 14,18 грн;
- відповідно до Акту № 801 від 18.09.2019 період нарахування заборгованості 26.09.2019 – 10.10.2019 відтак, сума пені складає 133,73 грн;
- відповідно до Акту № 1185 від 26.09.2019 період нарахування заборгованості 04.10.2019 – 10.10.2019 відтак, сума пені складає 96,86 грн;
- відповідно до Акту № 133 від 04.10.2019 період нарахування заборгованості починається 12.10.2019, оскільки, позовна заява ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" складена, підписана та направлена на адресу відповідача і Господарського суду Кіровоградської області - 10.10.2019. Відповідно нарахування пені на заборгованість згідно з наданим  позивачем Актом № 133 від 04.10.2019 не здійснюється.
Отже загальна сума пені складає 4 985,56 грн (3 423, 63 грн +  692,40 грн + 624,76 грн + 14,18 грн + 133,73 грн  + 96,86 грн = 4 985,56грн ).
Отже,  суд першої інстанції дійшов правильного висновку  про часткове стягнення пені, а саме у розмірі 4 985,56 грн.
Колегія суддів, перевіривши нарахування позивачем штрафу у розмірі 29 432,32 грн вважає його обґрунтованим  та таким, що відповідає умовам Договору.
          Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо часткового задоволення позовних вимог. 
7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника викладені у п.2.1. цієї постанови, з огляду на наступне.
Стаття 247 Господарського процесуального кодексу України визначає порядок визначення справ, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. 
Так, відповідно до ч. 1 наведеної вище норми у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Водночас відповідно до ч. 2 цієї ж статті у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Тобто, частина 1 визначає обов`язковість розгляду малозначних справ у порядку спрощеного позовного провадження. 
Предметом спору у даній справі є стягнення коштів у сумі  152 411,47 грн, у зв`язку з неналежним виконанням договірних зобов"язань (договір зберігання).
Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно ч. 7 наведеної вище процесуальної норми, для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет на 2019 рік", розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 1921,00 грн.
Отже, станом на 2019 рік, малозначною була справа, у якої ціна позову не перевищує 192100 грн і така справа мала розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України без врахування позицій сторін, враховуючи, крім вищезазначеного також й наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України у випадку, передбаченому частиною другою статті 247 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може:
1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або
2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.
Отже, можливість вибору щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні чи в загальному можливий лише у випадках, визначених у ч. 2 ст. 247 Господарського кодексу України, тоді як частина 1 цієї статті передбачає безальтернативний розгляд малозначної справи у порядку спрощеного позовного провадження.
Аналогічно у ч. 4 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено право відповідача на подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, яка, в поєднанні із попередніми частинами цієї статті є продовженням і також стосується виключно справ, які судом вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження за ч. 2 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України і не може стосуватись малозначних справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження згідно ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, що відповідачем не було враховано.
Таким чином, суд першої інстанції, ухвалою від 18.12.2019 року правомірно відмовив задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 
Також необгрунтованим є довід скаржника, що суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, яка підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження,  з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 4 ст. 247 ГПК у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи: 1) про банкрутство; 2) за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство; 3) у спорах, які виникають з корпоративних відносин, та спорах з правочинів щодо корпоративних прав (акцій); 4) у спорах щодо захисту прав інтелектуальної власності, крім справ про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції; 6) у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних такою посадовою особою юридичній особі її діями (бездіяльністю); 7) у спорах щодо приватизації державного чи комунального майна; 8) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 9) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 3-8 цієї частини.
Враховуючи, що ця справа не підпадає під жодну із категорій справ, зазначених у ч. 4 ст. 247 ГПК України, суд першої інстанції правомірно розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження. 
Стосовно доводу скаржника, викладеного  у п. 2.2. цієї постанови, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.3.6. Договору у випадку, якщо Поклажодавець не оплатить Зерновому складу надані йому послуги у визначені цим договором терміни, Зерновий склад має право прийняти частку Товару, яка в грошовому еквіваленті покриває заборгованість по не сплаті за надані послуги у свою власність, із метою його подальшого продажу за чинними ринковими цінами. Про рішення прийняття частки у свою власність Зерновий склад обов`язково письмово повідомляє Поклажодавця. 
Право власності на Товар (його частку), що одержує Зерновий склад у випадку передбаченому п. 3.6. цього Договору переходить до Зернового складу через 10 днів з моменту повідомлення про прийняття частки в рахунок оплати (п.3.7. Договору).
Якщо Зерновий склад виконав дії, передбачені п.3.6. цього Договору, то Поклажодавець зобов`язаний передати Зерновому складу всі необхідні документи (довіреність, податкову накладну, видаткову накладну) на дату прийняття Зерновим складом зерна у свою власність. Розмір  частки зерна, яка переходить  у власність Зернового складу, згідно п. 3.6. цього Договору, розраховується останнім самостійно, але з погодженням Поклажодавця, виходячи з цін, що склалися на ринку України, на останній день сплати (п.3.8. Договору).   
Скаржник зазначає, що на виконання вищезазначених вимог Договору, 04.10.2019 року на адресу позивача відвантажено соняшник 3 класу в кількості  11 437 на загальну суму 92639,70 грн., що підтверджується копіями видаткової накладної №39 від 04.10.2019, актом приймання – передачі №ВЗПСК000605 від 04.10.2019, довіреністю №69 від 04.10.2019, листом від 04.10.2019 та специфікацією № 39 від 04.10.2019 року, які були додані до заперечення проти розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 
Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутнє повідомлення позивача про рішення прийняти частку товару відповідача у власність, в рахунок оплати, як це передбачено п. 3.6. Договору. Крім того, з наданої відповідачем специфікації №39 від 04.10.2019 року вбачається, що позивач отримує від відповідача товар на підставі Договору купівлі – продажу №1607/89638 від 16.07.2019 року, а не в рахунок оплати заборгованості за Договором складського зберігання Вз №1607/89637 від 16.07.2019 року, а відтак необгрунтованим є довід скаржника про те, що останнім відвантажено позивачу соняшник 3 класу на загальну суму 92 639,70 грн в рахунок оплати заборгованості за Договором. 
Інших доводів скаржником не наведено.
8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права і інтереси особи за захистом яких вона звернулась до суду.
Право скаржника не порушено.
9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Колегія суддів приходить до висновку, що доводи скаржника не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, а рішення Господарського суду Кіровоградської  області від 19.12.2019 у справі №912/2851/19 винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що в силу ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення – без змін.
10. Судові витрати.
Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-280, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт-Агро"  – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.12.2019 у справі №912/2851/19  – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст складено 19.02.2020 року.
Головуючий суддя                                                            Л.М. Білецька

Судді                                                                                          Ю.Б. Парусніков 

                                                                                            Т.А. Верхогляд