Постанова
Іменем України
19 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 161/17162/18
провадження № 61-5612св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П., 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі – Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України
розглянула в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 грудня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 6 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування майнової шкоди за недоотримане речове майно під мас проходження військової служби,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування майнової і моральної шкоди та стягнення грошової компенсації за неотримання речового забезпечення.
Позовні вимоги мотивовано тим, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. 19 грудня 2016 року наказом командира військової частини його було звільнено в запас за станом здоров`я. 
Зазначає, що він неодноразово звертався до командування частини про виплату йому компенсації за неотримане речове майно. 28 квітня 2016 року він отримав відповідь, що провести виплату немає можливості у зв`язку із втратою чинності Постанови КМУ від 28 жовтня 2004 року № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час». 
Вважає, що має право на грошову компенсацію замість неотриманого речового забеспечення, оскільки це відповідає вимогам, встановленим пунктами 2 та 3 Порядку № 178, та просить суд, враховуючи уточнення позовних вимог, стягнути з відповідача в його користь компенсацію за неотримання речового забезпечення в розмірі 55 128, 52 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 6 лютого 2019 року, провадження у справі закрито та роз`яснено позивачу, що його вимоги підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Закриваючи провадження у справі, суди виходили з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір виник з публічно-правових відносин, адже позов пред`явлено особою, яка проходила військову службу, до суб`єкта владних повноважень про захист прав під час проходження військової служби.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
15 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 грудня 2018 року тапостанову Волинського апеляційного суду від 6 лютого 2019 року, у якій просив скасувати ці судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав порушення судами правил предметної й суб`єктної юрисдикції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.
У квітні 2019 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду.
Доводи інших учасників справи
22 квітня 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 . 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просив у задоволенні касаційної скарги відмовити, а судові рішення залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та безпідставною, оскільки судові рішення суду першої та апеляційної інстанції прийняті відповідно до норм чинного законодавства України та з урахування висновків викладених у постанови Великої Палати Верховного суду від 12 вересня 2018 року № 11-695апп18 справа                                        № 2-а-3097/2007, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку викладеного у своїй постанові від 13 червня 2018 року у справі № 161/13250/17, щодо підсудності (юрисдикції) судам цивільної юрисдикції та дійшла висновків, що спори, які виникають між особою, яка проходила військову службу та суб`єктом владних повноважень є публічно-правовим та повинні вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція – це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства – цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
У справі, яка розглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Українипро стягнення компенсації вартості недоотриманого речового забезпечення відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 (далі – Порядок), у зв`язку з його звільненням з військової служби та припиненням службових відносин.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Пунктом 2 частини другої статті 17 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС (у редакції, чинній на час прийняття судових рішень) справа адміністративної юрисдикції – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За змістом пункту 2 частини другої зазначеної статті спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів. 
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України). 
Публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.
Разом з тим, згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів. 
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 15 ЦПК України (у зазначеній редакції): суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Аналогічну норму закріплено й у частині першій статті 19 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року).
Аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій – визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. 
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. 
Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.
Як убачається з установлених судами обставин, на час звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України та наказом командира військової частини від 19 грудня 2016 року його було звільнено в запас за станом здоров`я.
Установлено, що позивачем пред`явлено позов про стягнення компенсації за неотримане речове забезпечення за час проходження військової служби, яке стало причиною позбавлення права власності позивача, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), а тому звернення позивача ОСОБА_1 із цим позовом спрямоване на відновлення його порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам (майнового стану).
Наведене вище свідчить про те, що спір у цій справі фактично виник між особою, яка проходила військову службу та суб`єктом владних повноважень, а тому є публічно-правовим та повинен вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 12 вересня 208 року у справі № 2-а-3097/2007, яка відступила від попереднього висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 13 червня 2018 року у справі № 161/13250/17, у якій висловлено позицію про те, що спір про неотримання особою речового забезпечення (військової форми, одягу) за час проходження служби та під час звільнення в запас, а також відповідної компенсації за це майно, як спір про позбавлення права власності позивача, зокрема, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), є спором про відшкодування майнової та моральної шкоди та стягнення грошової компенсації за недоотримане речове майно спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшли обґрунтованих висновків про те, що спір між сторонами є публічно-правовим, пов`язаним з проходженням та звільненням з публічної служби, у зв`язку із чим закрив провадження у цій справі та роз`яснив позивачу право на звернення із цим позовом в порядку адміністративного судочинства, а саме до Волинського окружного адміністративного суду.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 
2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 06 лютого 
2019 року ухвалені з дотриманням норм процесуального права, є законними й обґрунтованими та підстави для їх скасування відсутні.
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а зводяться до незгоди із судовими рішеннями.
За таких обставин, касаційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду 
від 06 лютого 2019 року без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишені без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 грудня 
2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 6 лютого 
2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя                                                         В. М. Сімоненко
 
Судді                                                                            А. А. Калараш
 
                                                                                     С. Ю. Мартєв
 
                                                                                     Є. В. Петров
 
                                                                                     С. П. Штелик