ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

11 лютого 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/6595/18 
Номер провадження 22-ц/816/479/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Левченко Т. А. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2019 року в складі судді Сидоренко А.П., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 18 грудня 2019 року,

                                                          В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, який укладено у формі розписки.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду від 10 грудня 2019 року, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
При цьому, адвокат Цюпка О.В. зазначив про те, що оспорюваний правочин був вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, зокрема, позивач не мав на меті отримати у відповідача у борг грошові кошти та не отримав їх, а ОСОБА_1 , яка є пенсіонером, взагалі не мала для передачі позивачу грошових коштів, вказаних у розписці. До того ж, заявник апеляційної скарги звернув увагу на ту обставину, що допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 перебуває у неприязних стосунках з позивачем, тому її свідчення не можуть бути покладені в основу судового рішення. Крім того, представник позивача вказав на те, що факт передачі відповідачкою грошових коштів позивачу, як про це зазначено у спірній розписці, не знайшов свого підтвердження матеріалами справи, оскільки їх у відповідача не було, а відповідно до договору купівлі – продажу від 31 жовтня 2009 року, на що посилається остання, продавцем у договорі є не відповідач ОСОБА_1 , а інша особа – ОСОБА_6 , яка не надавала права відповідачу отримувати грошові кошти на своє ім`я та розпоряджатися ними. Ураховуючи викладені обставини, адвокат Цюпка О.В. вважає, що оспорюваний правочин є фіктивним, тому його слід визнати недійсним.
Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. 
При цьому, адвокат Сукач О.С вказала, що відповідач передала кошти позивачу за умовами спірної розписки, а договір купівлі – продажу частки у статутному капіталі підприємства «Саяна» жодним чином не пов`язаний з оспорюваним договором позики.

Повідомленні представником позивача Цюпкою ОСОБА_7 причини неявки в судове засідання суду апеляційної інстанції, як – то: зайнятість в інших судових процесах колегія суддів не визнає поважними для відкладення розгляду даної справи, так як з аналогічним клопотанням позивач до суду не звертався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про відхилення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу сторін на вчинення договору позики без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. При цьому, суд вважав, що факт звернення відповідачки до позивача з вимогою про повернення грошових коштів свідчить про наявність наміру позикодавця ОСОБА_1 під час укладення спірного правочину на реальне настання наслідків у вигляді повернення наданих грошових коштів позичальником ОСОБА_3 .
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до розписки від 22 липня 2014 року ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 10000 доларів США, які зобов`язався повернути після реалізації приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в день підписання договору купівлі-продажу зазначеного приміщення (нежитлове приміщення, кафе «Рондо»). При цьому, були присутні: ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , про що свідчать їх підписи на розписці (а.с. 6).
Згідно з договором купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі від 23 листопада 2011 року ОСОБА_8 продала ОСОБА_3 частку в статутному капіталі підприємства «Саяни» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю. Розмір усієї належної продавцю частки у статутному капіталі Товариства складав 90,00% - 337 грн         50 коп. (а.с. 8).
В судовому засіданні суду першої інстанції була допитана свідок ОСОБА_5 , з пояснень якої вбачається, що вона перебувала з позивачем у шлюбі з 1986 року та проживала з ним однією сім`єю до кінця 2010 року, хоча по документам вони розлучилися раніше. На прохання позивача її мати позичила тому 10000 доларів США, які той пообіцяв повернути після викупу кафе «Рондо». За декілька років до цього мати продала квартиру брата і в неї були кошти. При складанні розписки були присутні: вона, тобто ОСОБА_5 та        ОСОБА_8 . Через деякий час мати звернулась до позивача, щоб той повернув кошти, але отримала відмову. Свідок також уточнила, що у матері зберігались гроші, які належали сестрі Лосицькій. Крім того, свідок зазначила, що вона була директором кафе «Рондо»     ТОВ «Саяни», мала свої установчі проценти і надала згоду на те, щоб ОСОБА_8 переоформила належну тій частку у товаристві на позивача, але вимог щодо написання розписки про отримання коштів взамін такої згоди вона не висловлювала.
З висновку судової почеркозначої експертизи від 03 жовтня 2018 року за № 979/980, проведеної судовими експертами Сумського відділення Харківського науково – дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса у іншій цивільній справі                 № 591/1482/17 вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 у розписці б/д, згідно якої ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000 доларів США, після третього абзацу тексту розписки виконаний ОСОБА_3 (а.с. 69 – 83).

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У частинах третій та п`ятій статті 203 ЦК України йдеться про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Статтею 1046 ЦК передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 посилався на фіктивність договору позики, який укладено у формі розписки.
За частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Таким чином, наведені вище норми права та встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони оспорюваного правочину не мали наміру досягти певних правових наслідків при його вчиненні. Зокрема, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що додержання письмової форми оспорюваного правочину є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, розписка, згідно з якою ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000 доларів США підтверджує факт отримання боржником від кредитора вказаної грошової суми та є доказом укладення між сторонами договору позики на відповідних умовах.
Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги представника позивача про вчинення оспорюваного правочину без наміру створити правові наслідки, які ним обумовлювалися, зокрема, про те, що за умовами договору позивач не мав на меті отримати у відповідача у борг грошові кошти, а ОСОБА_1 не передавала грошових коштів позичальнику.
До тверджень в апеляційній скарзі про те, що свідок ОСОБА_5 перебуває у неприязних стосунках з позивачем, тому її пояснення щодо обставин справи не заслуговують на увагу колегія суддів відноситься критично, оскільки позивач не спростував належними та допустимими доказами наданих ОСОБА_5   пояснень, а відповідно до розписки, підпис позивача в якій підтверджений висновком почеркознавчої експертизи, останній підтвердив, що отримав у борг від відповідача 10000 доларіва США і обіцяв їх повернути.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у договорі купівлі – продажу від 31 жовтня 2009 року, що згідно пояснень відповідача є обставиною того, що у останньої були  грошові кошти, які вона позичила відповідачу згідно спірної розписки продавцем виступає         ОСОБА_6 , а не відповідач ОСОБА_1 не підтверджують доводів позивача про відсутність у відповідачки грошових коштів, вказаних у розписці, тому воно підлягає відхиленню.
Інші доводи апеляційної скарги, у тому числі про те, що оспорюваний правочин укладався позивачем взамін на згоду ОСОБА_5 щодо передачі йому частки у підприємстві, також не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову і не містять посилань на такі порушення, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги.
За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду, відповідно, без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1; ст. 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

                                                             П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2019 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 12 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                        С.Г. Хвостик 

Судді:                                                                     О.І. Собина 

                                                                                  Т.А. Левченко
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду