Постанова                                                 
Іменем  України
 
19 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 175/81/13-ц
провадження № 61-20088св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
Штелик С. П.,
 
учасники справи:
скаржник (стягувач) - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Донченко Єлизавета Миколаївна,
заінтересована особа - Приватне підприємство «РК-Дніпро»,
особа, яка не брала участі у справі - Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 
15 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою про визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Донченко Є. М. від 18 квітня 2019 року (далі - державний виконавець), заінтересована особа - Приватне підприємство «РК-Дніпро» (далі - ПрП «РК-Дніпро»).
 
Скарга мотивована тим, що постановою державного виконавця від 18 квітня 2019 року було закінчено виконавче провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме 18 квітня 2019 року він звернувся до Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській областіта повідомив їм про те, що станом на 18 квітня 
2019 року рішення суду боржником так і не виконано, про що було складено відповідний акт державного виконавця. Також державним виконавцем було направлено подання до Дніпровського РВП ГУНП у Дніпропетровській області про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України. Разом з тим, на думку стягувача, оскаржувана ним постанова є незаконною, оскільки державний виконавець в рамках виконавчого провадження не використав усіх передбачених законом засобів, які здатні забезпечити належне та своєчасне виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Вказував, що товар належної якості, який необхідно було йому передати за рішенням суду з об`єктивних причин незалежних від боржника (автомобіль належної якості знято з виробництва та він відсутній у торговельній мережі), тому у бездіяльності боржника відсутній склад злочину, передбачений статтею 382 КК України, а закінчення виконавчого провадження саме з цих підстав є протиправним та передчасним.
 
У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просив визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця від 18 квітня 2019 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 57196173 та зобов`язати державного виконавця винести постанову про відновлення виконавчого провадження.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 
06 червня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця від 
18 квітня 2019 року про закінчення виконавчого провадження.
У задоволенні іншої частини вимог скарги відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем при виконанні рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року у ВП № 57196173 не було здійснено усіх можливих дій, спрямованих на належне виконання рішення суду відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема судом було зазначено, що державний виконавець не звертався безпосередньо до ПрП «РК-Дніпро» (боржника) для виконання рішення, тому останнім не було вчинено усіх необхідних заходів для примусового виконання рішення, тому постанова про закінчення виконавчого провадження не може бути законною. Також судом першої інстанції було вказано, що не підлягають задоволенню вимоги скарги ОСОБА_1 про зобов`язання державного виконавця відновити провадження, оскільки таке зобов`язання державного виконавця визначено Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження».
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області задоволено, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову.
У задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересована особа - ПрП «РК-Дніпро», про визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця від 
18 квітня 2019 року відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що дії державного виконавця були вчинені у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та не призвели до порушення прав стягувача у виконавчому провадженні. Суд першої інстанції задовольняючи скаргу стягувача дійшов помилкового висновку, що державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження не було вчинено всіх необхідних заходів для примусового виконання рішення, оскільки звернення державного виконавця до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду є правом останнього, а не обов`язком.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки нею порушені його права. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції скасовуючи законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції, не звернув увагу на причину тривалого невиконання рішення суду, а саме те, що воно не виконується не тому, що боржник навмисно ухиляється від його виконання, тобто має можливість, але не бажає і не виконує його, а тому, що воно не виконується з поважних об`єктивно незалежних від боржника причин, а саме товар належної якості, який необхідно замінити знято з виробництва і він відсутній в торгівельній мережі. На його думку, накладення державним виконавцем двічі штрафу та звернення до правоохоронних органів з поданням про відкриття кримінального провадження проти боржника не вказує на те, що останнім були здійснені всі заходи передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» для належного виконання рішення суду. Також вважає, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження за умови ще нерозглянутої судом заяви стягувача про зміну способу та порядку виконання рішення суду про яку останньому було відомо, не відповідає засадам цивільного судочинства та верховенству права. Вказує також на те, що суд апеляційної інстанції належним чином не мотивував оскаржувану ним постанову. Також вказував, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилась практика Верховного Суду та Європейського суду прав людини, тому на його думку, оскаржувана ним постанова підлягає скасуванню.
 
Доводи інших учасників справи
 
У січні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що постанова про закінчення провадження від 18 квітня       2019 року ВП № 57196173 згідно з пунктом 11 статті 39, статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» винесена відповідно до чинного законодавства. Підстав для скасування вказаної постанови немає, оскільки рішення суду станом на день винесення постанови не було виконано, про що свідчить акт державного виконавця, підписаний стягувачем.
З огляду на викладене, Дніпровський районний ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , постанову апеляційної інстанції залишити без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
 ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 
2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.
 
У січні 2020 року справу № 175/81/19 передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 16 липня 2018 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист № 175/81/13ц про зобов`язання ПрП «РК-Дніпро» замінити ОСОБА_1 товар неналежної якості - автомобіль марки «Renault», модель «Logan MCV», 2011 року випуску (номер кузову VIN- НОМЕР_1 ), коробка передач МКП5, вартістю 
139 730,00 грн, що згідно офіційного курсу валют НБУ станом на 31 січня 
2012 року (7,98 грн. - 1 долар США) еквівалентно 17 510,00 доларів США на аналогічний товар належної якості - автомобіль марки «Renault», модель «Logan MCV», 2015 року випуску, двигун 1,5 м.куб., коробка передач МКП5, вартістю 
336 785,00 грн, що згідно офіційного курсу валют НБУ станом на 21 січня 
2016 року (24,84 грн. - 1 долар США) еквівалентно 13 558,17 доларів США.
 
12 вересня 2018 року за вказаним виконавчим листом державним виконавцем Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області 
Донченко Є. М. відкрито виконавче провадження (реєстраційний номер виконавчого провадження 57196173).
 
18 квітня 2019 року постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Постанова державного виконавця була мотивована тим, що 18 квітня 2019 року до Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області звернувся стягувач за виконавчим документом та повідомив про те, що станом на 
18 квітня 2019 року рішення суду боржником не виконано, про що складено відповідний акт державного виконавця. У зв`язку з тим, що боржник вчинив кримінальне правопорушення передбачене статтею 382 КК України, то державний виконавець направив до Дніпровського районного ВП ГУНП у Дніпропетровській області.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня         2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
 
Відповідно до положень статей 447, 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
 
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», зокрема відповідно до частини першої статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням засад верховенства права та обов`язковості виконання рішень (стаття Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Загальний порядок виконання рішень судів про стягнення боргу врегульований положеннями статтями 48-62 Закону України «Про виконавче провадження», а порядок виконання рішень немайнового характеру - нормами статей 63-67 вказаного Закону.
 
Так, відповідно до частин першої-третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
 
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
 
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
 
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
 
Своєю чергою, пункт 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» серед підстав для закінчення виконавчого провадження передбачає надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
 
Як уже зазначено, спірна постанова винесена на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону. Остання ж передбачає саме неможливість виконання рішення без участі боржника.
 
Вирішуючи питання щодо правомірності спірної постанови державного виконавця, Верховний Суд виходить із такого.
 
Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
 
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).
 
Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
 
Згідно з частинами другою-четвертою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
7 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.
 
Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.
 
За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.
 
Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.
 
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 
6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
 
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
 
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
 
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
 
Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).
 
Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі прорти Греції»).
 
У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).
 
Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
 
Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.
 
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 286/1810/17 (провадження № К/9901/6867/19), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.
 
На підставі аналізу вказаних норм законодавства та встановлених судами фактичних обставин справи, Верховний Суд зазначає, що незважаючи на значний проміжок часу, який минув після видачі 16 липня 2018 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області виконавчого листа № 175/81/13-ц, рішення суду залишається і досі невиконаним.
 
Своєю чергою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження була винесена останнім передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його сторони щодо належного виконання суду.
 
При цьому державний виконавець не надав доказів, а суди не встановили факту неможливості виконання судового рішення без участі відповідача.
 
Також слід звернути увагу на помилковість висновку суду апеляційної інстанції про те, що самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу та надіслання подання про вчинення злочину) є належними та достатніми заходами виконання судового рішення.
 
Верховний Суд погоджується з висловленою судом першої інстанції позицією, згідно з якою накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.
 
Суд апеляційної інстанції скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та приймаючи нову постанову про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на вказані обставини справи належної уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження, оскільки не надав правової оцінки тому факту, що державним виконавцем у ВП № 57196173 не було вчинено усіх необхідних заходів передбачених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» до примусового виконання рішення.
 
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, та, задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку, що державним виконавцем у ВП № 57196173 не було вчинено усіх необхідних заходів до примусового виконання рішення, тому наявні всі підстави для задоволення скарги в частині скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.
 
Апеляційний суд на наведені норми матеріального права та обставини справи уваги не звернув та дійшов помилково висновку про скасування рішення суду першої інстанції.
 
Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а ухвала суду першої інстанції залишенню в силі.
 
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року скасувати, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 
06 червня 2019 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанціїнабирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий   Судді	В. М. Сімоненко   А. А. Калараш   С. Ю. Мартєв   Є. В. Петров   С. П. Штелик