ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2119/20 Справа № 2-2268/11 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2019 року по справі за поданням державного виконавця Дніпровського відділу державного виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , - 

в с т а н о в и л а:

       У жовтні 2019 року державний виконавець Дніпровського районного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу, обґрунтовуючи його тим, що боржник ОСОБА_1 злісно ухиляється від виконання виконавчого листа, виданого 11 червня 2012 року про стягнення з неї грошових коштів у загальному розмірі 2.145.099 грн. та від виконання виконавчого листа, виданого 26 квітня 2016 року про стягнення з неї грошових коштів загальною сумою 952 621 грн.59 коп. 
       Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2019 року подання задоволено. 
       В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_1 просить ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким подання про обмеження її у праві виїзду за межі України залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що в неї є майно, на яке може бути звернуте стягнення, на даний час вона проживає у Київській області, вона не знала про наявність даного виконавчого провадження та не ухилялась від його виконання. 
       17 січня 2020 року від стягувача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив її відхилити, ухвалу суду залишити без змін, наполягав на тому, що боржник ухиляється від виконання рішення, яке набрало законної сили, а сума заборгованості є значною. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у поданні вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає. 
       Задовольняючи подання суд першої інстанції виходив з того, що воно обґрунтоване, державним виконавцем до подання додані належні, допустимі та достовірні докази, які підтверджували б факти ухиляння боржника у будь-який спосіб від виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим документом.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.
       Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       Право громадян України на пересування, в тому числі і залишення території України, закріплено у ст.33 Конституції України. У той же час Конституція України передбачає можливість обмеження наданих громадянинові прав у випадках, що не заборонені законом.
       Пунктом 8 ст.19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» визначено, що на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень органів доходів і зборів щодо інформування органів доходів і зборів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких органами доходів і зборів було виявлено порушення митних правил.
       Як вбачається з роз`яснень Міністерства юстиції України та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27 травня 2008 року №25-32/463, наявність в особи невиконаних зобов`язань є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України, причому питання щодо такого обмеження вирішується судом.
       Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень суду» від 24 березня 2008 року №261/08 визнано за необхідне вжиття додаткових заходів, спрямованих на посилення забезпечення захисту конституційних прав і свобод людини щодо належного виконання рішень судів, підвищення ефективності виконання рішень судів.
       Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
       Пунктом 5 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.
       Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ст.19 ч.5 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.
       Тобто ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням є будь-які свідомі умисні діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).
       У п.3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" від 07 лютого 2014 року, №6 зазначено, що Законом України "Про виконавче провадження" передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК, пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону України "Про виконавче провадження".
       Таким чином, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України можливе лише у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.
       Згідно з Інструкцією з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 подання державного виконавця щодо обмеження у праві виїзду за межі України у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, що відповідно до Закону підлягає примусовому виконанню, має обов`язково містити, зокрема, інформацію про перетинання боржником державного кордону України; обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань (пункти 1-2 розділ XIII. Обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в`їзду в Україну).
       У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.
       Обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державними виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.
       Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
       Відповідно до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
       З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Дніпровському районному відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження №44074376 з виконання судового рішення №2-2268/14 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості загальною сумою 2 145 099 грн. 
       За виконавчим листом №2-2268/14, виданим 11 червня 2012 року, 21 липня 2014 року було відкрите виконавче провадження. 
       Також на виконанні у Дніпровському районному відділі ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження №53358137 з виконання судового рішення №2-1705/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ “ОТП Факторинг Україна” заборгованості загальною сумою 952 621 грн.59 коп. 
       За виконавчим листом №2-1705/11, виданим 26 квітня 2016 року, 07 лютого 2017 року було відкрите виконавче провадження (а.с.7,8-9,10-11,12,13). 
       З погляду на словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішення іншого органу (посадової особи)», вжите у пункті 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
       Встановлення наявності зобов`язання у боржника, в даному випадку грошового зобов`язання щодо сплати заборгованості, та факту ухилення останньої від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов`язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», згідно з якою громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов`язань.
       Якщо боржник не вчинив жодних дій, спрямованих на виконання боргового зобов`язання, а саме, до виконавця не прибув, не надав своєчасно у строк, встановлений виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, про рахунки у банках чи інших фінансових установах та пояснень стосовно причин невиконання рішення не надав, а виконавець зі свого боку вчинив всі дії передбачені законом, в такому разі, обставини свідчать, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, що є підставою для обмеження його в праві виїзду за межі України та вчинення інших дій передбаченим Законом.
       З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем, починаючи з липня 2014 року, здійснювалися дії, направлені на виконання рішень суду про стягнення заборгованості, так в ході виконання судового рішення державним виконавцем було направлено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України, Державної прикордонної служби України, Новоолександрівської сільської ради (а.с.14-40). 
       Винесено постанову про арешт майна боржника та про призначення суб`єкта оціночної діяльності (а.с.73,74-75). 
       Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на запит державного виконавця було повідомлено про перетинання державного кордону України (а.с.21-23). 
       Державним виконавцем здійснювались виходи за адресою проживання боржника та адресою місцезнаходження нерухомого майна по АДРЕСА_1 (а.с.15,44) 
       В свою чергу боржником ОСОБА_1 здійснювалися дії направлені на ухилення від виконання судових рішень.
       Стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що державний виконавець в процесі здійснення виконавчого провадження має право, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
       Відповідно до ст.441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.
       Аналізуючи положення ст.441 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», варто дійти висновку, що підставою для встановлення особі тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є встановлення судом, який розглядає подання державного виконавця, факту ухилення боржника від виконання своїх майнових зобов`язань перед стягувачем. 
       На теперішній час рішення суду про стягнення грошових коштів залишається невиконаним.
       Докази у справі достовірно та об`єктивно вказують на те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язання, покладеного на неї судовими рішеннями.
       Давши належну оцінку цим доказам, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що подання державного виконавця є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
       Посилання ОСОБА_1 на недоведеність факту її ухилення від виконання судового рішення та відсутність підстав для обмеження боржника у праві виїзду за межі України не відповідають нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що наразі вона проживає у Київській області та була необізнана про наявність виконавчого провадження не можуть слугувати підставою для скасування ухвали суду та відмови у задоволенні подання.
       Доводи стосовно наявності в неї майна також не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки стосовно домоволодіння АДРЕСА_1 тягнуться численні судові спори, крім того дане домоволодіння є іпотечним та на нього накладені арешти. 
       Зупинення виконавчого провадження за виконавчим листом №2-1705/11, виданим 26 квітня 2016 року, виконавче провадження №53358137, також не може слугувати підставою для скасування ухвали суду та відмови у задоволенні подання, оскільки обмеження у праві виїзду фактично було накладене за двома виконавчими провадження №53358137 та №44074376.
       Ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, тому підстав для її скасування не вбачається.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

       Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.