ПОСТАНОВА
Іменем України

31 січня 2020 року 
м. Київ
справа №596/2299/16-а
адміністративне провадження №К/9901/34481/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючий – Стародуб О.П., 
судді –  Єзеров А.А., Кравчук В.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на постанову Гусятинського районного суду Тернопільської області від 07.02.2017р. (суддя - Лисюк І.О.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2017р. (судді - Глушко І.В., Большакова О.О., Макарик В.Я.) у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Гусятинському районі Тернопільської області про зобов`язання вчинити дії, 
встановив: 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати нарахувати та  виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідачем протиправно відмовлено у виплаті грошової допомоги, оскільки медичний пункт військової частини входить до Переліку закладів охорони здоров`я Міністерства оборони України від 18.12.2013 №871, а проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 на посаді санітарного інструктора при медичному пункті підтверджується показаннями свідків та письмовими доказами.
Постановою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 07.02.2017р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2017р., позов задоволено.
Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Гусятинському районі Тернопільської області  призначити та виплатити  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  одноразову грошову допомогу    у розмірі десяти місячних пенсій при призначенні пенсії за віком відповідно до п.7-1  ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З рішеннями судів попередніх інстанцій не погодився відповідач, звернувся з касаційною скаргою в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування касаційної скарги посилався на те, що у  позивача відсутнє право на грошову допомогу відповідно до  пункту 7-1  розділу XV «Прикінцеві  положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,  оскільки він не має необхідних 35 років страхового стажу роботи на посадах, затверджених постановою Кабінету Міністрів  України  від 04.11.1993 №909.
Заперечуючи проти касаційної скарги позивач просив у її задоволенні відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та  процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Судами встановлено, що позивач перебуває  на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У вересні 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій на день її призначення.
Листом від 01.11.2016 №32/К-11 відповідач повідомив позивача про те, що йому відмовлено у виплаті грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню в розмірі 10 місячних пенсій особи на день її призначення, відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», покликаючись на відсутність у позивача необхідних 35 років страхового стажу роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» ст. 55 Закону  України «Про пенсійне страхування».
Відмова мотивована тим, що у військовому квитку та довідці №279 від 06.08.1980р. не зазначено заклад охорони здоров`я, у якому позивач проходив військову службу, що відповідав би Переліку закладів охорони здоров`я Міністерства оборони України від 18.12.2013 №871.
03.06.2016р. відповідачем направлено запит до Гусятинського військового комісаріату про надання інформації про періоди проходження військової служби у закладах охорони здоров`я і посаду, на якій перебував ОСОБА_1 
25.07.2016р. відповідачем направлено запит в Міністерство оборони Російської Федерації м. Подольськ щодо надання інформації про те, до якого закладу охорони здоров`я належить військова частина, в якій проходив службу ОСОБА_1 на посаді санітарного інструктора.
Станом на 31.10.2016р. відповіді на інформаційні запити не надходили. А тому, відмовляючи позивачу у виплаті грошової допомоги, відповідачем враховано 33 роки 0 місяців 16 днів страхового стажу роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне страхування», який є недостатнім для призначення спірної грошової допомоги.
Позивач, вважаючи відмову відповідача у виплаті грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» неправомірною, звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено наявність у  позивача достатнього страхового стажу в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.п. «е»-«ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне страхування», необхідного для призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому суди виходили з того, що факт роботи позивача при медичному пункті на посаді санітарного інструктора в період з 30.09.1976р. по 04.05.1978р., під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 від 15.05.1976р., оригіналом службової характеристики на військовослужбовця старшого сержанта ОСОБА_1 від 04.05.1978р., виданої начальником медичного пункту, погодженої командиром військової частини, а також показами допитаних в судовому засіданні в суді першої інстанції свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що набутий позивачем страховий стаж роботи у закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням періоду з 30.09.1976р. по 04.05.1978р. на посаді санітарного інструктора медичного пункту при проходженні військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , дає позивачу право на призначення грошової допомоги відповідно до п. 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Статтею 19 Конституції  України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та  у  спосіб, що передбачені Конституцією та  законами України.
Відповідно до п.7-1 «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього  Закону,  працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» статті 55  Закону України «Про пенсійне забезпечення» і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку  пенсію,  при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню,  у розмірі  їх  десяти місячних пенсій  станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету  України.  Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів  України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги та механізм виплати цієї допомоги встановлено постановою Кабінету Міністрів  України  від 23.11.2011р. №1911 «Про затвердження Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати» (далі – Порядок 1191).
Відповідно до  пункту  2 Порядку 1191, до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55  Закону України  «Про пенсійне забезпечення», що передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на  пенсію  за вислугу років, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів  України  від 04.11.1993р. №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на  пенсію  за вислугу років».
Згідно із  пунктом  7 Порядку 1191 виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду  України  одноразово  у розмірі десяти місячних пенсій  за рахунок коштів Державного бюджету  України  одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.
Відповідно до  пункту  5 Порядку 1191 грошова допомога надається особам, яким, починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається  пенсія  за віком відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного  Закону,  працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55  Закону України  "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку  пенсію.
Спірним, у справі що розглядається, є наявність чи відсутність правових підстав зарахування до страхового стажу позивача, що визначає право на виплату грошової допомоги, періоду його роботи з 30.09.1976р. по 04.05.1978р. на посаді санітарного інструктора медичного пункту під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Зокрема, відмовляючи позивачу у виплаті грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій особи на день її призначення, відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідач посилався на те, що позивачем не зазначено заклад охорони здоров`я, у якому позивач проходив військову службу, що відповідав би Переліку закладів охорони здоров`я Міністерства оборони України від 18.12.2013 №871.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, у період з 18.05.1976р. по 04.05.1978р.  проходив службу в лавах Радянської Армії. 
Відповідно до інформації, що міститься у військовому квитку позивача серії НОМЕР_2 від 15.05.1976р. у період з 30.09.1976р. по 04.05.1978р., згідно з наказами начальника штабу в/ч 55739 №193, №85, позивач працював на посаді санітарного інструктора. 
Факт роботи позивача при медичному пункті на посаді санітарного інструктора в період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 підтверджується також оригіналом службової характеристики на військовослужбовця старшого сержанта ОСОБА_1 від 04.05.1978р., виданої начальником медичного пункту, погодженої командиром військової частини. 
Згідно Переліку закладів охорони здоров`я Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 18.12.2013р. №871, до амбулаторно-поліклінічних закладів охорони здоров`я Збройних Сил України, віднесено зокрема, медичний пункт (військової частини, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, навчального центру, військового ліцею, державного підприємства, організації та установи Міністерства оборони України).
Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що період роботи позивача на посаді санітарного інструктора медичного пункту військової частини НОМЕР_1 входить до спеціального трудового стажу, що визначає право на  пенсію  за вислугу років, а відтак і на виплату грошової допомоги.
Оскільки інших доводів щодо відсутності підстав для отримання позивачем грошової допомоги Управління ПФУ не зазначало, суди попередніх інстанцій обґрунтовано поклали на відповідача обов`язок виплатити позивачу грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, що передбачено пунктом 7-1  Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Доводів, які б спростовували висновки судів попередніх інстанцій скаржником не наведено.
Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, оскільки при ухваленні рішень суди порушень норм матеріального та процесуального права не допустили, тому суд прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій – без змін.
Керуючись статтями 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
постановив:
Касаційну скаргу Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області залишити без задоволення, а постанову Гусятинського районного суду Тернопільської області від 07.02.2017р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2017р. – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                
О.П. Стародуб          
А.А. Єзеров
В.М. Кравчук