УХВАЛА

20 лютого 2020 року 
Київ
справа №320/7068/19
адміністративне провадження №П/9901/43/20

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Шишова О.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправними та нечинними актів,
в с т а н о в и в:
17 лютого 2020 року на розгляд Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Верховної Ради України (далі - ВРУ) з вимогами:
- визнати протиправною та нечинною частину четверту статті 39 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я"  № 2801-ХІІ від 19.11.1992; 

- визнати протиправною та нечинною частину третю статті 26 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22.02.2000 №1489-ІІІ; 

- визнати протиправною та нечинною частину третю статті 285 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила про порушення вказаними актами її конституційних прав та законних інтересів щодо отримання інформації та ознайомлення з медичними документами щодо позивача, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею, в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах, організаціях і підприємствах.
Позивач вважає, що оскаржувані правові акти є протиправними та такими, що суперечать статті 8, частині 2 статті 32, частині першій статті 64 Конституції України,  частині першій статті 39 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", частині першій статті 285 Цивільного кодексу України, частині першій статті 26 Закону України "Про психіатричну допомогу", Лісабонської декларації щодо прав пацієнта, Наказу Міністерства охорони здоров`я України.  
Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі, зокрема, з`ясовуючи на підставі пункту четвертого частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства, Верховний Суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як встановлено частиною 1 статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів визначено у частині першій     статті 19 КАС. Зокрема, таким є справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1).
Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині другій статті 19 КАС, а саме справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті (пункти 1-4).
З наведеного випливає, що     КАС     регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Інстанційну підсудність адміністративних справ визначають положення     статті 22 КАС, відповідно до частини четвертої якої Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів встановлені статтею 266 КАС України.
Згідно з пунктами 1 та 2 частини 1 цієї статті її правила поширюються, зокрема, на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України та законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України.
Частиною 4 статті 266 КАС України передбачено, що Верховний Суд за наслідками розгляду адміністративних справ, визначених частиною другою цієї статті, може:
1) визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині;
2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів протиправними, зобов`язати Верховну Раду України, Президента України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів вчинити певні дії;
3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.
Таким чином, у порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть бути оскаржені тільки постанови Верховної Ради України (на предмет їх законності), її дії чи бездіяльність, які виникли у правовідносинах, в яких вона реалізовує свої владні (управлінські) повноваження і які не вимагають перевірки на відповідність Конституції України за їх юридичним змістом і процедурою розгляду.

Суд установив, що у цій справі позивач просить визнати протиправними та нечинними окремі положення Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", Закону України "Про психіатричну допомогу", Цивільного кодексу України. 

Такі позовні вимоги не узгоджуються з наведеними вище положеннями адміністративного процесуального законодавства, які визначають виключну підсудність справ Верховному Суду як суду першої інстанції та порядок їх розгляду останнім.

Також Верховний Суд враховує наступне.
За     статтею 75 Конституції України     єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - ВРУ. Згідно з пунктом 3 статті 85 Основного Закону до повноважень ВРУ належить прийняття законів.
Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 17 жовтня 2002 року №17-рп/2002, положення     статті 75 Конституції Україниу взаємозв`язку з положеннями статей     5,     76,     85 Конституції України     треба розуміти так, що Верховна Рада України як орган державної влади є колегіальним органом, який складають чотириста п`ятдесят народних депутатів України.
Верховна Рада України за своєю природою є представницьким органом державної влади і здійснює законодавчу владу. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.
Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій.
У     Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України     зазначив, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої     статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів. Отже, як зазначив Конституційний Суд України у вказаному     рішенні, КАС     регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
В аспекті наведеного, положення частини четвертої статті     19     та статті     266 КАС     слід розуміти так, що до підсудності Верховного Суду як суду першої інстанції віднесено лише ті спори щодо оскарження актів (дій чи бездіяльності) Верховної Ради України, які виникають у правовідносинах, у яких Верховна Рада України як орган законодавчої влади реалізовує свої владні повноваження, крім законотворчої діяльності і випадків, коли акти Верховної Ради України підлягають перевірці на відповідність     Конституції України (конституційність) Конституційним Судом України.
Позивач оспорює конституційність та просить визнати нечинними окремі положення вищенаведених Законів.
Утім, під час нормотворення парламент не реалізовує управлінських функцій, відтак дії/бездіяльність ВРУ у цьому процесі не можуть підпадати під контроль суду адміністративної юрисдикції, оскільки юрисдикція адміністративних судів, зокрема, Верховного Суду як суду першої інстанції, не поширюється на спори про визнання незаконними законів.
Згідно частини 1     статті 152 Конституції України     закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині,     якщо вони не відповідають     Конституції України     або якщо була порушена встановлена     Конституцією України     процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Відповідно до пункту 1 частини 1     статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 №2136-VIII     до повноважень Суду належить, зокрема, вирішення питань про відповідність     Конституції України     (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що невідповідність     Конституції України     актів Верховної Ради України може бути підставою для прийняття Конституційним Судом України рішення щодо їх неконституційності, що свідчить про неможливість розгляду таких справ у порядку адміністративного судочинства.
Враховуючи наведене, позовні вимоги визнання протиправними та нечинними окремих положень Законів, не підсудні Верховному Суду, як суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 1 частини першої     статті 170 КАС     суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі,          якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Спір, за вирішенням якого звернувся позивач, не підлягає судовому розгляду, тому суд не зазначає, до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.
Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/278/19.
Керуючись статтями     19,     171,     266 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя
у х в а л и в:
Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправними та нечинними актів.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України.

Суддя                                                                                                                                               О.О. Шишов