Постанова
Іменем України
 
11 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 630/627/16-ц
провадження № 61-10868св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Друга державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області, Приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко Світлана Леонідівна,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 18 травня 2017 року у складі судді Малихіна О. О. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Друга державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області (далі - Друга державна нотаріальна контора), Приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С. Л., в якому просив: визнати недійсною довіреність, видану від його імені на ім`я ОСОБА_3 , посвідчену Другою державною нотаріальною конторою 02 серпня 2002 року, реєстровий номер 2-765; визнати недійсним договір дарування від 14 вересня 2002 року, вчинений ОСОБА_3 від його імені, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С. Л., зареєстрований в реєстрі за № 2162; визнати за ним право власності на 43/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Позов  ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що він володів 43/100 частинами житлового будинку, що за вищевказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 1999 року. В періоди часу з 18 січня 2002 року по 26 липня 2002 року, з 06 листопада 2002 року по 02 липня 2003 року та з 14 жовтня 2003 по      02 вересня 2005 року він перебував на лікуванні у психіатричних закладах. На початку 2015 року він дізнався, що 14 вересня 2002 року представник ОСОБА_3 , який діяв від його імені на підставі довіреності від 02 серпня 2002 року, подарував ОСОБА_2 належні йому 43/100 частини спірного житлового будинку.    ОСОБА_4 та її батько ОСОБА_3 скористалися його хворобливим станом. В момент підписання довіреності на ім`я ОСОБА_3 він через психічний розлад здоров`я не розумів значення своїх дій, тому  договір дарування має бути визнаний недійсним.
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказала, що з 1996 року до 2001 року вона проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В 1999 році в них народилася донька ОСОБА_5 . В зазначений період часу позивач ніде не працював, матеріальної допомоги їй не надавав. 15 квітня 1999 року вона за власні кошти придбала у ОСОБА_6 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу спірний будинок. Через постійні сварки і погрози з боку ОСОБА_1 вона змушена була передати йому у власність частину цього будинку. У 2002 році після завершення ОСОБА_1 лікування вони вирішили, що будуть проживати окремо. Позивач повідомив їй, що не має можливості утримувати доньку ОСОБА_7 та просив не подавати до суду позов про стягнення аліментів, погодившись в рахунок їх сплати подарувати їй 43/100 частин спірного житлового будинку, для чого видав відповідну довіреність на ім`я її батька ОСОБА_3 . На час оформлення довіреності і після цього позивач не проявляв будь-яких ознак втрати розуму чи слабоумства, а навпаки усвідомлював значення своїх дій та був обізнаний, що він передав їй за договором дарування частину спірного житлового будинку. Тому позовна давність для пред`явлення цього позову закінчилася ще у 2005 році.
 
Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 18 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов  ОСОБА_1 є обґрунтованим, однак, враховуючи показання свідків та наведені у висновку судово-психіатричного експерта № 40 обставини, з 2008 року позивач за своїм психічним станом мав змогу усвідомлювати, що він вже не є власником частини спірного житлового будинку, та міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Позивач не навів обставин та не надав належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску позовної давності, тому суд на підставі заяви відповідача застосував наслідки спливу цього строку.
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Люботинського міського суду Харківської області від 18 травня 2017 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 18 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про відсутність поважних причин пропуску строку звернення з позовом до суду зроблені на підставі показань свідків, які не можуть підтверджувати його психологічний стан. Водночас суди не дали оцінки Висновку судово-психіатричного експерта від 17 січня 2017 року № 40, згідно з яким на час видачі довіреності на ім`я ОСОБА_3 від 02 серпня 2002 року він був нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак і не міг звернутися до суду для захисту своїх порушених прав. Крім того, апеляційний суд дійшов неправильного висновку про те, що в матеріалах справи відсутні відомості про звернення членів сім`ї ОСОБА_1 із заявою про визнання його недієздатним, оскільки з такою заявою звернулася його донька ОСОБА_8 .
 
У червні 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що факт звернення позивача до суду з позовом після спливу позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску підтверджений наявними у справі доказами, судами попередніх інстанцій вирішено справу відповідно до норм матеріального та процесуального права на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи. Заявник неправдиво зазначив про  те, що він на час звернення до суду не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки такі доводи не підтверджені жодними доказами. ОСОБА_8 звернулася із заявою про визнання ОСОБА_1 недієздатним лише 27 лютого 2017 року, тобто вже після його звернення до суду з позовом і таке звернення жодним чином не підтверджує поважність причин пропуску строку для подання позову.   
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Люботинського міського суду Харківської області.
 
14 червня 2018 року справа № 630/627/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Частиною четвертою статті 720 ЦК України, передбачено, що договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.
 
Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
 
Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
 
Частиною першою статті 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент вчинення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. 
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
 
При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Судами встановлено, що з 1998 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_9 
15 квітня 1999 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області від 15 квітня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-569, ОСОБА_2 придбала житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був зареєстрований на її ім`я на праві власності.
 
20 серпня 1999 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С. Л. та зареєстровано в реєстрі за № 1359, за яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 43/100 частин спірного житлового будинку з надвірним будівлями.
 
02 серпня 2002 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Іваницькою Н. Е. за реєстровим № 2-765 було посвідчено доручення, згідно з яким ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 подарувати на користь ОСОБА_2 належні йому 43/100 частин вказаного домоволодіння. 
 
14 вересня 2002 року представник за дорученням ОСОБА_3 від імені             ОСОБА_1 уклав договір дарування, посвідчений 14 вересня 2002 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С. Л. та зареєстрований в реєстрі за № 2162, за яким ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 43/100 частин житлового будинку з надвірним будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 40 за результатами проведеної 17 січня 2017 року експертизи ОСОБА_1 в період часу, якому відповідає вчинення доручення від 02 серпня 2002 року, виявляв хронічний, стійкий психічний розлад у формі шизофренії параноїчної, безперервний тип перебігу, відповідно до свого психічного стану не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Згідно зі статтями 71, 76 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
 
Аналогічні положення містяться у статті 257 та частині першій статті 261 ЦК України.
 
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини від 20 грудня 2007 року за заявою            № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Судами також встановлено, що з 06 листопада 2002 року по 02 липня 2003 року, та з 14 жовтня 2003 року по 02 вересня 2005 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні у психіатричному закладі, після чого був виписаний. У 2006 році він приїздив відвідати доньку, але невдовзі був знову госпіталізований до лікарні. Після завершення тримісячного лікування ОСОБА_1 був виписаний, почував себе нормально. У 2008 році він пройшов ЛТЕК та був знятий з обліку і виписаний до інтернату, де і проживав до 2015 року. Згодом ОСОБА_1 вирішив залишити інтернат та звернутися до суду з позов про повернення свого майна через відсутність житла.
 
З 2008 року, коли ОСОБА_1 зняли з обліку, він за своїм психічним станом мав змогу усвідомлювати, що вже не є власником частини спірного житлового будинку, та міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Позивач, розуміючи, що йому інакше як в інтернаті немає де жити, звернувся 28 серпня 2015 року до адвоката за правовою допомогою, але позовну заяву до суду подав лише 28 вересня 2016 року.
 
Під час судового розгляду відповідач та її представник заявили про застосування позовної давності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що позовні вимоги  ОСОБА_1 є обґрунтованим, однак позов поданий ним з пропуском позовної давності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову з цих підстав. 
 
Доводи заявника про те, що висновки судів попередніх інстанцій про відсутність поважних причин пропуску строку звернення з позовом до суду зроблені на підставі показань свідків, які не можуть підтверджувати його психологічний стан, не заслуговують на увагу, оскільки такі висновки судів ґрунтуються на підставі повної та всебічної оцінки наявних у справі доказів. Обов`язок доведення поважності причин пропуску позовної давності покладено на позивача, а суд лише дає оцінку встановленим обставинам. Судами встановлено, що наведені у висновку судово-психіатричного експерта № 40 від 17 січня 2017 року обставини свідчать про те, що з 2008 року, коли ОСОБА_1 зняли з обліку, він за своїм психічним станом мав змогу усвідомлювати, що вже не є власником спірного майна та міг звернутися до суду за захистом порушеного права. Тому твердження заявника про неврахування судами висновку експерта є безпідставними.
 
Аргументи заявника про звернення його доньки ОСОБА_8 із заявою про визнання його недієздатним, яка була подана вже після його звернення до суду, не свідчать про неправильність висновків судів попередніх інстанцій щодо неповажності причин пропуску ним позовної давності 
 
Інші вказані у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цими судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 18 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов