Номер провадження: 22-ц/813/3301/20 
Номер справи місцевого суду: 522/25499/13-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
відповідача                         ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Скорохватова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2019 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

                                встановив:
       
03.10.2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення  заборгованості за кредитним договором у розмірі 7614,18 доларів США.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 13.11.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № SAMDN03000009892731 від 13 листопада 2006 року, відповідно до якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у розмірі 3000 (три тисячі) доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,8.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 за кредитним договором взяв у кредит грошові кошти, але не повертає їх позивачеві та не сплачує процент за їх користування. Станом на 03 жовтня 2013 року загальна сума заборгованості за кредитним договором склала 7 614 ( сім тисяч шістсот чотирнадцять) доларів США, 18 центів, що по курсу НБУ становить 60 837 (шістдесят тисяч вісімсот тридцять сім) гривень, 28 копійок.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено у повному обсязі.
12.01.2017 року відповідачем було подано заяву про перегляд заочного рішення, яку було задоволено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.01.2017 року, рішення суду скасовано та справу призначено до розгляду на 13.02.2017р.
В судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про витребування доказів для призначення судової почеркознавчої експертизи у зв`язку з запереченнями відповідача щодо його підпису на кредитному договорі, яке ухвалою суду було задоволено і слухання справи відкладено на 22.03.2017р.
В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, на виконання ухвали суду надала суду оригінали заяви від 01.11.2006р., договору від 13.11.2006р. і заяву-анкету від 01.11.2006р. Відповідач, оглянувши зазначені документи, наполягав на призначенні судової почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що він кредиту не брав і кредитного договору не укладав. 

Ухвалою суду від 31.10.2017р. було задоволено клопотання відповідача і його представника ОСОБА_3 та призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, провадження по справі було зупинено.
Ухвалою від 27 серпня 2018 року у зв`язку з надходженням висновку судово-почеркознавчої експертизи поновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду (т.2, а.с.8-21, 23).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2019 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено (т.2, а.с.53-55).
В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» ставить питання про скасування вище вказаного рішення та постановлення нового, яким їх позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (т.2, а.с.90-93), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 13 листопада 2006 року між ним і відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № SAMDN 03000009892731, відповідно до якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав відповідачу кредит у розмірі 3000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,8.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Свої позовні вимоги позивач також обгрунтовував тим, що відповідач порушив умови повернення суми кредиту, річних відсотків за користування кредитом, та інших платежів, згідно умов, положень та   графіку погашення кредиту, а також не виконав вимогу банку щодо дострокового погашення заборгованості.  Станом на 03 жовтня 2013 року загальна сума заборгованості за кредитним договором   склала 7 614,18 доларів США, що по курсу НБУ становить 60 837,28 грн., що включає в себе: - заборгованість за кредитом - 3 000 доларів США, що становить 23 970 грн.;  - заборгованості за процентам за користування кредитом - 3 654 доларів США, 39 центів, що становить 29 198,57 грн.; - заборгованості по комісії за користування кредитом – 537,61 доларів США, що становить 4 295,50 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:- штраф (фіксована частина ) – 62,58 доларів США, що становить 500 грн.; - штраф (процентна складова) – 359,60 доларів США, що становить 2 873,20 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що кредитного договору № SAMDN 03000009892731 від 13 листопада 2006 року він з ПАТ КБ «ПриватБанк» він не укладав та не підписував, на заявці і в кредитному договорі не його підпис, платіжної картки не отримував та послугами вказаного договору не користувався. Також позивач вказав, що він не доручав нікому укладати вищевказаний договір та до 10 січня 2017 року про існування договору № SAMDN 03000009892731 від 13 листопада 2006 року не знав, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

В підтвердження своїх заперечень, з боку відповідача також надано суду заяву ОСОБА_1 до Суворовського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області від 17 травня 2017 року про скоєння у відношенні його злочину стосовно підробки документів, якими скористалась особа у ПАТ КБ «ПриватБанк», Витяг з ЄДРДР № 12017160490002382 від 19 травня 2017 року та пам`ятку про процесуальні права потерпілого ОСОБА_1 від 23 листопада 2017 року. 
У зв`язку з зазначеними обставинами, хвалою суду від 31 жовтня 2017 року на задоволення клопотання відповідача було призначено судову почеркознавчу експертизу, яку було доручено Одеському науково - дослідницькому експертно – криміналістичному центру Експертної служби МВС України (т.1, а.с.179). 
На вирішення експертизи поставлені наступні питання: 
1). Чи належить підпис від імені ОСОБА_1 на заяві від 01 листопада 2006 року в графі підпис напроти дати 01 листопада 2006 року саме ОСОБА_1 .? 
2). Чи належить підпис від імені ОСОБА_1 на договорі № SAMDN 03000009892731 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки від 13 листопада 2006 року в нижньому правому куту під прізвищем ОСОБА_1 саме ОСОБА_1 .? 
3). Чи належить підпис від імені ОСОБА_1 на Анкеті-заяві про встановлення карткового ліміту від 01 листопада 2006 року в нижньому правому кутку біля дати 01 листопада 2006 року саме ОСОБА_1 .? 
4). Чи належить підпис від імені ОСОБА_1 на останній сторінці умов та правил надання банківських послуг біля слів «клієнт» саме ОСОБА_1 .?

Згідно висновку судового експерта Одеського науково-дослідницькому експертно- криміналістичного центру Експертної служби МВС України № 241-П від 30 липня 2018 року, наданому суду 27 серпня 2018 року було встановлено наступне (т.2, а.с.8-21): 
1). Підпис від імені ОСОБА_1 на заяві від 01.11.2006 року в графі підпис напроти дати 01.11.2006 року не належить саме ОСОБА_1 
2). Підпис від імені ОСОБА_1 на договорі № SAMDN 03000009892731 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки від 13.11.2006 року в нижньому правому куту під прізвищем ОСОБА_1 не належить саме ОСОБА_1 . 
3). Підпис від імені ОСОБА_1 на Анкеті-заяві про встановлення карткового ліміту від 01.11.2006 року в нижньому правому кутку біля дати 01.11.2006 року, не належить саме ОСОБА_1 . 
4). Підпис від імені ОСОБА_1 на останній сторінці умов та правил надання банківських послуг біля слів «клієнт» не належить саме ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Частино 4 ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Згідно ч.1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідно до статей 626 та 627 ЦК  України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Загальні вимоги, необхідні для чинності правочинів, в тому числі щодо змісту, форми, наслідків правочину, а також щодо осіб, що його вчиняють, передбачені у вказаній нормі матеріального права, волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою  та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо  недійсність  правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована  особа  заперечує  його дійсність на підставах,  встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
З огляду на викладене, та у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення на його підписання однієї із сторін, в даному випадку боржника ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що зазначене вище є підставою для визнання кредитного договору № SAMDN 03000009892731 від 13 листопада 2006 року недійсним. 

При цьому колегія суддів зазначає, що будь-яких інших даних на підтвердження доводів позивача про те, що кредитний договір і заява були підписані саме відповідачем ОСОБА_1 , матеріали справи не містять, належних доказів цьому позивач не надав.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 10.02.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра