П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 року
м. Рівне

Справа № 559/934/16-ц
Провадження № 22-ц/4815/61/20

Головуючий в Дубенському міськрайонному суді: 
суддя Ралець Р.В.
Рішення суду першої інстанції
проголошено о 12 год. 26 хв. 04.11.2016
у м. Дубно Рівненської області 
Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 ;

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, 
в с т а н о в и в:
У травні 2016 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування 29 073, 85 гривень матеріальної і 20 000 гривень моральної шкоди, завданої злочином. Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що 02 квітня 2009 року близько о 08 год. 30 хв. відповідач, керуючи автомобілем "Сітроен Берлінго", р.н.з. НОМЕР_1 , і рухаючись по вулиці Сурмичі в м. Дубно Рівненської області, порушив Правила дорожнього руху, не врахував дорожньої обстановки, не впевнився в безпеці виконання маневру, перетнувши суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху для здійснення маневру задля заїзду на територію військової частини, чим створив перешкоди для руху автомобіля "Рено Кенго", р.н.з. НОМЕР_2 , під його керуванням. Внаслідок аварійної обстановки, що склалася, відбулося зіткнення цих транспортних засобів, які одержали механічні пошкодження. Безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди автомобіль, яким керував позивач, з`їхав на тротуар та частково демонтував будівлю ВПП в\ч НОМЕР_3 , при цьому скоївши наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 березня 2012 року ОСОБА_2 визнано винним і обрано покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Цивільний позов задоволено частково і стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 27 973, 85 гривень матеріальної шкоди, 500 гривень моральної шкоди та 600 гривень витрат за проведення дослідження спеціаліста-автотоварознавця, а всього 29 073, 85 гривень. 
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 02 жовтня 2012 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_2 залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2013 року вирок Дубенського міськрайонного суду від 02 березня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 жовтня 2012 року скасовано, провадження у справі закрито та звільнено відповідача від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України через закінчення строків давності, передбачених ст. 49 КК України. 
В подальшому, 12 червня 2014 року виконавчий лист про стягнення зі ОСОБА_2 шкоди повернуто в зв`язку із закінченням виконавчого провадження на підставі ухвали касаційного суду. 
Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 04 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто із відповідача на користь позивача 29 073, 85 гривень матеріальної шкоди та 20 000 гривень моральної шкоди, а всього 49 073, 85 гривень.
Вирішено питання про судові витрати.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликався на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.
На її обґрунтування зазначалося про правову неможливість урахування судом вимог ст. 61 ЦПК України щодо преюдиційності обставин, що встановлені вироком суду, оскільки дане судове рішення у кримінальній справі щодо обвинувачення його за ч. 1 ст. 286 КК України скасовано. Тобто при вирішенні спірних відносин їх до уваги брати не можна. 
Щодо відшкодування моральної шкоди, то стверджував про відсутність у позовній заяві обставин, які свідчили би про те, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи її розмір. 
Окрім того, судом стягнуто 29 073, 85 гривень матеріальної шкоди, тоді як її розмір склав 27 973, 85 гривень. Тобто суд безпідставно включив до її розміру і моральну шкоду, яку присуджено вироком суду від 02 березня 2012 року.
З наведених міркувань просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове – про відмову в задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.
Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності і обґрунтованості позову, оскільки наданими ОСОБА_1 доказами підтверджено факт завдання йому матеріальної шкоди відповідачем саме у розмірі 29 073, 85 гривень, а також завдання моральної шкоди, розмір якої з урахуванням перенесених ним переживань, характеру та обсягу фізичних, душевних, психічних страждань і виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, склав 20 000 гривень.
Як з`ясовано судом, і це стверджується матеріалами справи, 02 квітня 2009 року близько о 08 год. 30 хв. відповідач, керуючи автомобілем "Сітроен Берлінго", р.н.з. НОМЕР_1 , і рухаючись по вулиці Сурмичі в м. Дубно Рівненської області, порушив Правила дорожнього руху, не врахував дорожньої обстановки, не впевнився в безпеці виконання маневру, перетнувши суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху для здійснення маневру задля заїзду на територію військової частини, чим створив перешкоди для руху автомобіля "Рено Кенго", р.н.з. НОМЕР_2 , під його керуванням. Внаслідок аварійної обстановки, що склалася, відбулося зіткнення цих транспортних засобів, які одержали механічні пошкодження. Безпосередньо в результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль, яким керував позивач, виїхав на тротуар та частково демонтував будівлю ВПП в\ч НОМЕР_3 , при цьому скоївши наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. 
Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 жовтня 2012 року ОСОБА_2 визнано винним і призначено покарання у виді штрафу розміром 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. При цьому цивільний позов задоволено частково, стягнувши з відповідача на користь ОСОБА_1 27 973, 85 гривень матеріальної шкоди, 500 гривень моральної шкоди та 600 гривень витрат за проведення дослідження спеціаліста-автотоварознавця,а всього 29 073, 85 гривень.
В подальшому, 11 жовтня 2012 року Дубенським міськрайонним судом Рівненської області видано виконавчий лист про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 27 973, 85 гривень майнової шкоди, 600 гривень витрат на проведення дослідження спеціаліста-автотоварознавця та 500 гривень моральної шкоди, а всього 29 073, 85 гривень. Зазначений виконавчий документ звернуто до примусового виконання і направлено до Відділу державної виконавчої служби Бродівського районного управління юстиції Львівської області.
Апеляційний суд Рівненської області 02 жовтня 2012 року своєї ухвалою вирок суду першої інстанції залишив без змін, а апеляційні скарги сторін – без задоволення.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2013 року вирок Дубенського міськрайонного суду від 02 березня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 жовтня 2012 року щодо ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 286 КК України скасовано, а провадження у кримінальній справі закрито. Підставою для вчинення процесуальної дії була наявність мотивів, передбачених ст. 49 КК України, а саме через закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
З огляду на судове рішення касаційного суду державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бродівського районного управління юстиції виконавче провадження за виконавчим листом про стягнення матеріальної та моральної шкоди із відповідача на користь позивача, виданим на підставі вироку Дубенського міськрайонного суду від 02 жовтня 2012 року, було закінчено, про що 12 червня 2014 року винесено відповідну постанову.
Вважаючи, що його суб`єктивне цивільне право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є порушеним відповідачем, ОСОБА_1 звернувся 06 травня 2016 року з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування 29 073, 85 гривень матеріальної шкоди та 20 000 гривень моральної шкоди.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши норми матеріального права, які підлягали до застосування, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнувши із ОСОБА_2 на користь позивача 29 073, 85 гривень матеріальної шкоди та 20 000 гривень моральної шкоди.
Відповідно до ст.ст. 22, 23 ЦК України особа, які завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України передбачено відшкодування в повному обсязі особою, яка її завдала, майнової шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкоди, завданої майну фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно із ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. 
Як убачається з Поліса №ВВ\4533633 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 28; т. 1 кримінальної справи №1/1705/3/2012 (№5-1359км13)), цивільно-правова відповідальність відповідача як власника джерела підвищеної небезпеки була застрахована на час із 29 січня 20908 року по 29 січня 2009 року. Тобто на момент дорожньо-транспортної пригоди 02 квітня 2009 року транспортний засіб, яким керував ОСОБА_2 , забезпеченим не був, а цивільно-правова відповідальність його володільця не була застрахована.
Цей факт підтвердив у засіданні апеляційного суду і сам відповідач.
Отже, підстав для відмови в задоволенні позову з тих міркувань, що до участі у справі не було залучено страховика, який і повинен був би відповідати у межах ліміту цивільно-правової відповідальності, передбаченої договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, очевидно не вбачається.
Щодо позовної давності, то колегія суддів не знаходить мотивів для застосування наслідків її спливу, виходячи з такого.
Як видно з матеріалів кримінальної справи №1/1705/3/2012 (№5-1359км13), цивільний позов про відшкодування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 пред`явлено в порядку кримінального провадження 18 лютого 2010 року. 
Ухвалу про скасування вироку Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 березня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 жовтня 2012 року постановлено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 21 травня 2013 року.
Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа закінчено 12 червня 2014 року, тоді як позовну заяву ОСОБА_1 подано до суду 06 травня 2016 року, тобто у межах трирічного строку після припинення примусового виконання рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. 
Крім того, пред`явлення цивільного позову у кримінальному судочинстві перервало перебіг позовної давності.
З матеріалів кримінальної справи №1/1705/3/2012 (№5-1359км13) щодо засудженого за ч. 1 ст. 286 КК України ОСОБА_5 вбачається, що цивільний позов про відшкодування завданої ним матеріальної і моральної шкоди пред`явлено 18 лютого 2010 року, а провадження у цій справі закрито з нереабілітуючої підстави Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ 21 травня 2013 року. 
Згідно із ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного чи кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. 
Тобто строк з 18 лютого 2010 року по 21 травня 2013 року до перебігу позовної давності не можна враховувати.
З роз`яснень, даних Пленумом Верховного суду України у абз. третьому п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", вбачається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Тому період із 02 квітня 2009 року, тобто з моменту, коли безпосередньо було порушене цивільне право позивача через дорожньо-транспортну пригоду, і до 18 лютого 2010 року, тобто до дня пред`явлення позову у кримінальній справі, складає 10 місяців. Час протягом з 12 червня 2014 року, тобто з дня подання ОСОБА_1 позовної заяви в порядку цивільного судочинства, і до 06 травня 2016 року, тобто до закінчення виконавчого провадження, становить неповних два роки. Відтак очевидним є те, що позов пред`явлено у межах трирічної позовної давності, а тому підстав для відмови з цих спонукань не встановлено.
Постановою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року зроблено також вказівку про те, що судами попередніх інстанцій не перевірено ту обставину, чи вирішено цивільний позов у кримінальному провадженні, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ закрито у зв`язку з закінченням строків давності.
Як убачається зі змісту зазначеної ухвали, ані мотивувальна, ані резолютивна частини цього судового рішення не містить вказівки про вирішення цивільного позову ОСОБА_1 , тобто будь-яких інших застережень в ухвалі касаційного суду не вказано, що свідчить про скасування вироку Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 березня 2012 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 02 жовтня 2012 року в цілому, в т.ч. і щодо цивільного позову. При цьому колегія суддів переконана, що потрібно вважати, що висновки судів попередніх інстанцій в частині вирішення цивільного позову також втратили свою чинність.
З наведених міркувань 12 червня 2014 року і було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1-15/11 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 шкоди, який був виданий на підставі вироку Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 березня 2012 року. З висновками державного виконавця погодився і стягувач, не оскарживши його постанову.
Щодо доводів апеляційної скарги про невинуватість ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, то колегія суддів з ними не погоджується.
Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
Тому вимоги відповідача про призначення у цивільній справі судової трасологічної та автотоварознавчої експертиз, якими необхідно повторно з`ясувати обставини виникнення та наслідків дорожньо-транспортної пригоди, а також розмір завданої матеріальної шкоди, є необґрунтованими через те, що ці обставини уже встановлені у кримінальній справі.
Відповідно до ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Не заслуговують на увагу і аргументи заявника про застосування наслідків спливу позовної давності і відмову з огляду на це у задоволенні позову, адже спростовуються наведеними висновками апеляційного суду. 
Решта тверджень ОСОБА_5 також є необґрунтованими і колегією суддів відхиляються.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, інших підстав для захисту порушеного суб`єктивного цивільного права як відшкодування ОСОБА_4 у повному обсязі завданої матеріальної і моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди не вбачається.
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Спонуканнями для прийняття постанови про залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено: об 11 год. 20 хв. 15.01.2020

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук        

С.С.Шимків