УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 688/746/19
Провадження № 22-ц/4820/118/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,
       секретар         судового засідання        Шевчук Ю.Г.,
       з участю        представниці позивача         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Шепетівської міської ради Хмельницької області до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою Шепетівської міської ради Хмельницької області на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 вересня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року Шепетівська міська рада Хмельницької області (далі – Рада) звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Рада зазначила, що на підставі договору дарування від 31 липня 2013 року ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення площею 248,4 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 . За цією адресою сформована земельна ділянка площею 872,00 кв.м, кадастровий номер 6810700000:01:007:0834, яку ОСОБА_2 використовувала для експлуатації та обслуговування нерухомого майна без оформлення та реєстрації відповідного речового права. Згідно договору оренди землі, державна реєстрація якого проведена 19 грудня 2018 року, Рада передала відповідачці вказану земельну ділянку в оренду. До того часу ОСОБА_2 користувалася земельної ділянкою без правовстановлюючих документів і не вносила плату за землю, внаслідок чого в період з 1 березня 2016 року до 18 грудня 2018 року місцевий бюджет недоотримав фінансування на суму 86 614 грн 19 коп. Відповідачка зберегла у себе ці кошти без достатньої правової підстави та зобов`язана повернути їх власнику земельної ділянки.
За таких обставин Рада просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 86 614 грн 19 коп. набутих і збережених грошових коштів без достатньої правової підстави.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 вересня 2019 року в позові відмовлено.
Суд виходив з того, що за договором дарування, укладеним між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , остання набула права власності на нежитлове приміщення, розташоване на земельній ділянці комунальної власності. Ця земельна ділянка перебувала в користуванні ОСОБА_3 на умовах оренди, внаслідок чого при переході права власності на нерухоме майно до ОСОБА_2 перейшло право оренди землі. При цьому укладений Радою та ОСОБА_3 договір оренди земельної ділянки не припинено, а відбулася лише заміна сторони в існуючому зобов`язанні за цим договором. Оскільки спірні правовідносини виникли внаслідок невиконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором, то несплачені кошти не є безпідставно набутими та не підлягають поверненню Раді в порядку статті 1212 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Рада просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що після набуття права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 набула право користування земельною ділянкою, на якій це майно розміщувалося. ОСОБА_2 не уклала договір оренди земельної ділянки, користувалася нею без правовстановлюючих документів і не сплачувала орендну плату, внаслідок чого відповідачка зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування землею, без достатньої правової підстави та зобов`язана повернути їх власнику земельної ділянки. Суд першої інстанції не встановив усіх обставин справи, не врахував норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 не подала відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Заслухавши учасницю судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги і заперечення сторін, не застосував норми ст. 31 Закону України від 6 жовтня 1998 року №161-ХІV «Про оренду землі» (далі – Закон №161-ХІV) та неправильно витлумачив положення ст. 1212 ЦК України.
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

31 липня 2013 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір дарування нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Мартиненко А.М. (реєстраційний №935), за умовами якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 нежитлове приміщення матеріального складу загальною площею 248,4 кв.м по АДРЕСА_1 .
Вказане нежитлове приміщення розташоване на земельні ділянці комунальної власності площею 872,00 кв.м, кадастровий номер 6810700000:01:007:0834, яка за договором оренди землі від 12 грудня 2011 року була передана Радою в користування ОСОБА_3 строком до 12 грудня 2014 року. 
Рішенням Ради від 11 жовтня 2018 року №15 надано ОСОБА_2 в оренду земельну ділянку площею 872 кв.м з кадастровим номером 6810700000:01:007:0834, яка розташована по АДРЕСА_1 , строком на 3 роки (до 11 жовтня 2021 року).
На підставі цього рішення 9 листопада 2018 року Рада та ОСОБА_2 уклали договір оренди землі. 19 грудня 2018 року державний реєстратор Виконавчого комітету Ради Хом`як О.Ю. зареєструвала право ОСОБА_2 на оренду земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 29659607).
У період з 1 березня 2016 року до 18 грудня 2018 року розмір несплаченої ОСОБА_2 плати за використання земельної ділянки склав 86 614 грн 19 коп.

а) щодо права оренди землі та строку дії договору

Застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
За змістом ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
В силу ст. 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Законом №161-ХІV визначаються порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.
Як передбачено ч. 1 ст. 13 Закону №161-ХІV, договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Аналогічним чином перехід права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовано у статі 377 ЦК України.
Із положень п. «е» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є, у тому числі, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.
Частиною 3 статті 7 Закону №161-ХІV встановлено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Договір оренди землі припиняється, у тому числі, в разі закінчення строку, на який його було укладено (ч. 1 ст. 31 Закону №161-ХІV).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Системне тлумачення наведених вище норм права дає підстави дійти висновку про те, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача на земельну ділянку припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Названі норми є імперативними, тобто відступ від них на підставі договору не допускається. 
У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна до набувача цього майна відбувається перехід тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу – права власності або права користування земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача.
Якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, то до нового власника переходить право оренди земельної ділянки, тобто усі права та обов`язки орендаря за чинним договором.
Разом із тим, договір оренди припиняється з підстав передбачених законом або договором, у тому числі внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 користувався земельною ділянкою, на якій було розміщено належне йому нежитлове приміщення, на підставі договору оренди від 12 грудня 2011 року. Після того, як ОСОБА_3 відчужив указане нерухоме майно, до ОСОБА_2 перейшло право оренди земельної ділянки, тобто всі права та обов`язки орендаря за цим договором, у тому числі обов`язок щодо сплати орендної плати.
У пунктах 36, 37 договору оренди від 12 грудня 2011 року сторони визначили, що дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; смерті орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 Закону України «Про оренду землі», від виконання укладеного договору. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Крім того, дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законодавством.
Отже, ні нормами закону, ні умовами договору оренди землі, не передбачено, що цей договір припиняє свою дію в цілому внаслідок набуття іншою особою права власності на нежитлове приміщення, яке розташоване на земельній ділянці.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при переході права власності на нерухоме майно до ОСОБА_2 перейшло право оренди земельної ділянки, при цьому укладений 12 грудня 2011 року між Радою та ОСОБА_3 договір оренди землі не припинено, а відбулася лише заміна сторони (орендодавця) в існуючому зобов`язанні.
Разом із тим, суд не врахував, що дія цього договору припинилася з 13 грудня 2014 року, а ОСОБА_2 переоформила право оренди земельної ділянки лише з 19 грудня 2018 року. 
За таких обставин суд першої інстанції помилково виходив з того, що у період з 1 березня 2016 року до 18 грудня 2018 року між сторонами існували зобов`язальні правовідносини, які не регулюються нормами ст. 1212 ЦК України.

б) щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави

Застосовані норми права

Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Із положень пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України слідує, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності – обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі ХІІ – орендна плата).
Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди (ст. 288 ПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань (кондикційні зобов`язання) породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі підстави відпали.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої особи.
За змістом указаних норм права відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладення договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року (справа №629/4628/16-ц) і постанові від 20 листопада 2018 року (справа №922/3412/17), яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована судами нижчих інстанцій при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 фактично одержала дохід у результаті нездійснення плати за землю, зокрема в період з 1 березня 2016 року до 18 грудня 2018 року вона не сплачувала за користування земельною ділянкою орендну плату, розмір якої в подальшому був встановлений сторонами у договорі оренди землі від 9 листопада 2018 року, та безпідставно набула кошти в сумі 86 614 грн 19 коп.
Оскільки правова підстава для набуття (збереження) земельної ділянки в цей період у ОСОБА_2 була відсутня, то у Ради правомірно виникло право на стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів у розмірі 86 614 грн 19 коп., які мав би отримати місцевий бюджет. Отже, ці кошти підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь Ради в судовому порядку.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції

Неврахувавши всіх обставин справи та указаних норм матеріального права, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов Ради є безпідставним, а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.
З огляду на викладене, з ОСОБА_2 на користь Ради слід стягнути 86 614 грн 19 коп. набутих і збережених грошових коштів без достатньої правової підстави.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено, то з ОСОБА_2 на користь Ради слід присудити понесені судові витрати, зокрема: 1 921 грн судового збору за подання позову та 2 881 грн 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги, - а всього – 4 802 грн 50 коп.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Шепетівської міської ради Хмельницької області задовольнити.
Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення. Розподіл судових витрат між сторонами змінити.
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання – АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) на користь Шепетівської міської ради Хмельницької області (місцезнаходження – 30405, Хмельницька область, місто Шепетівка, вулиця Островського, 4; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 34175421) 86 614 гривень 19 копійок грошових коштів і 4 802 гривні 50 копійок судового збору, а всього – 91 416 гривень 69 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2020 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.В. Купельський

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Березюк О.Г.
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 59