Ухвала
Іменем України 
 
14 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 344/13473/17    
провадження № 61-713ск20 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрпошта» в особі                         Івано-Франківської дирекції ПАТ «Укрпошта»,
третя особа - відділення № 6 Івано-Франківської дирекції УДППЗ «Укрпошта»,
розглянув касаційну скаргу   ОСОБА_1 на постанову                     Івано-Франківського апеляційного суду від 22 січня 2020 року,  у складі колегії суддів: Максюти І. О., Мелінишин Г. П., Матківського Р. Й.,
 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» (правонаступником якого є ПАТ «Укрпошта») про визнання дій з надання споживчих послуг неправомірними, стягнення моральної шкоди.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язкуз повторною неявкою позивача в судове засідання.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2019 року про залишення позову без розгляду скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову. 
Касаційна скарга містить клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження, оскільки оскаржувану постанову суду було отримано 18 грудня 2019 року.
На підтвердження зазначених обставин, заявник додав копію інформації з сайту ДП «Укрпошта», з якої вбачається, що копію постанови апеляційної інстанції було отримано 18 грудня 2019 року.
Оскільки повний текст судового рішення не було вручено у день його проголошення або складення, заявник має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, як такий, що пропущений 
з поважних причин відповідно до статті 390 ЦПК України.
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, заявник у розумний інтервал часу після отримання копії постанови суду апеляційної інстанції звернувся з касаційною скаргою, тому є підстави 
для його поновлення. 
Касаційна скарга містить клопотання заявника про звільнення від сплати судового  збору, у зв`язку із важким фінансовим становищем.
В обґрунтування наведених у клопотанні обставин, суду надано копію довідки управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську від                08 січня 2020 року № 35.
Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору, Верховний Суд виходить із того, що у своїй практиці Європейський суд зазначав, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.  
За змістом статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 та звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.
Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.
Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.          
Вичерпний перелік підстав залишення заяви без розгляду наведений у статті 257 ЦПК України.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
За змістом вимог частини п`ятої статті 223, пункту 3 частини першої              статті 257 ЦПК України, правом на залишення заяви без розгляду суд наділений лише в разі повторної неявки позивача за умови, що він був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи та якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
В оскаржуваній постанові, суд апеляційної інстанції зазначає, що заявником подавалися заяви, у яких він повідомляв суд, що  у зв`язку із хворобою і амбулаторним лікуванням в судове засідання не прибуде, усі заявлені вимоги підтримав. Отже, позивач   належним чином повідомляв суд про те, що позовні вимоги підтримує, але не братиме участі у судових засіданнях з поважної причини (перебуванням на амбулаторному лікуванні), хоча жодного разу позивач не висловив своєї думки щодо можливості розгляду справи без його участі або відкладення розгляду справи.   
Апеляційний суд правильно виходив із того, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і відповідно до частини першої статті                                       379  ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Під час апеляційного перегляду, суд досліджував лише питання щодо залишення позову без розгляду, та прийняв рішення про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, справа апеляційним судом по суті не розглядалась.
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд            в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі              з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також    у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити                          у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.
Крім того, ОСОБА_1 в касаційній скарзі просить скасувати ухвалу                       Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від                                14 березня 2018 року про заміну первісного відповідача.
Частиною першою статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, 
а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити 
у касаційному порядку:
1)                 рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи 
та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених 
у частині третій цієї статті;
2)                 ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду 
в апеляційному порядку; 
3)                 ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову 
у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень 
у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення 
за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
З аналізу статей 353 та 389 ЦПК України вбачається, що процесуальним законодавством передбачено можливість касаційного оскарження лише ухвали суду першої інстанції про заміну сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження, після перегляду в апеляційному порядку.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п`ятою              статті 394 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року. 
Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задовольнити.
Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року  у справі за позовом   ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Івано-Франківської дирекції ПАТ «Укрпошта», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: відділення № 6 Івано-Франківської дирекції УДППЗ «Укрпошта» про визнання дій з надання споживчих послуг неправомірними, стягнення 20 000,00 грн моральної шкоди, стягнення витрат на правову допомогу, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                            І. А. Воробйова
                                                                                                                 Р. А. Лідовець
                                                                                                                 Ю. В. Черняк