Постанова
Іменем України
 
04 лютого 2020 року     
                    
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/1220/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д., 
за участю секретаря Ратушного А.В.,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1 
 
на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області
 
в складі судді Соловей Г.В.
 
від 13 серпня 2019 року 
 
по справі №381/1108/19 Фастівського міськрайонного суду Київської області
 
за позовом ОСОБА_2 
 
до ОСОБА_1 
 
про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно,
 
                                        В С Т А Н О В И В:
 
В березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила встановити факт постійного проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з березня 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та                ОСОБА_3 , а також визнати за нею - ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину даного будинку та 1/2 частину земельної ділянки за адресою цього ж будинку.
 
В обґрунтування позову вказувала, що з березня 2006 року до січня 2007 року вона разом з ОСОБА_3 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Вони разом вели спільне господарство, спільний побут, мали спільний бюджет. В подальшому 27.01.2007 вони зареєстрували шлюб та почали проживати в будинку відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , де проживали до кінця 2007 року. За час проживання однією сім'єю і перебування в шлюбі, на належній ОСОБА_3 земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 вони побудували будинок та в кінці грудня 2007 року переїхали проживати до даного будинку. Для здачі в експлуатацію будинку станом на 15.08.2007 виготовлено технічний паспорт, а 07.02.2008 ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на будинок. 03.03.2017 шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано, а ІНФОРМАЦІЯ_2 останній помер. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої увійшов будинок АДРЕСА_1 , який на думку позивачки, згідно вимог сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, однак зареєстрований на ім`я спадкодавця, а тому до спадкової маси входить лише 1/2 частина будинку.
 
Вказувала, що на час відкриття спадщини вона із ОСОБА_3 не перебувала в зареєстрованому шлюбі, у зв'язку з чим в неї відсутня можливість оформити право власності на спірний будинок в позасудовому порядку.
 
Крім того, вказувала, що визнання права власності на частину будинку гарантує і право власності на земельну ділянку, на якій такий будинок розташований.
 
Відповідач позов не визнала та подала до суду відзив на позовну заяву до якого долучила докази на спростування факту спільного будівництва будинку позивачем та її померлим сином - ОСОБА_3 . Зазначила, що будівництво спірного будинку було розпочато ще до реєстрації між позивачкою та її сином шлюбу в 2007 році. Вказала, що будівництво спірного будинку було розпочато в 2004 році, після отримання ОСОБА_3 земельної ділянки  у власність на підставі договору дарування від 2003 року. Саме в 2004 році її син отримав дозвіл на будівництво та в цьому ж році було зведено фундамент під будинок. Будівництво будинку, зведення стін, перекриття даху відбувалося в 2004-2005 роках. В 2005 році  в будинку було встановлено вікна та двері. У 2006 році на облаштування будинку було придбано електричний провід, сантехніку, шпалери та інше. В травні 2006 році було укладено договір на постачання електроенергії до будинку. В період з 2004 року по 2006 рік позивач не надавала грошових коштів на придбання будівельних матеріалів та на оплату будівельних спеціалістів, не приймала участь в будівництві житлового будинку. Вважала, що оскільки ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу під час будівництва,  відсутні правові підстави  вважати спірний будинок спільним майном подружжя.
 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2019 року позов задоволено частково.
 
Визнано будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0720 га, для будівництва та обслуговування даного житлового будинку.
 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
Апеляційну скаргу обгрунтовувала тим, що судом неправильно застосовано положення ст. 331 ЦК України, ст. 57 СК України та порушено положення ст. 10, 89, 263, 264, 265 ЦПК України.
 
Вказувала, що висновок суду першої інстанції про те, що спірний будинок будувався протягом 2006-2008 років за участі відповідача, а тому є майном, яке набуте подружжям за час шлюбу та як наслідок є спільною сумісною власністю подружжя не ґрунтується на вимогах закону. Зокрема, суд не з'ясував джерело і час придбання будівельних матеріалів для побудови спірного житлового будинку та не дослідив хронологію будівництва будинку, а саме оформлення права власності на земельну ділянку, отримання будівельного паспорту на будинок, кошторис витрат тощо.
 
Судом не взято до уваги, що позивачка не довела належними доказами, що у період з 2004 по 2006 роки вона надавала грошові кошти на придбання будівельних матеріалів, на оплату будівельних спеціалістів та приймала участь в будівництві житлового будинку. А висновок суду про те, що позивачка купувала та клеїла шпалери, укладала ламінат, і ці факти свідчать про спільну побудову спірного будинку ОСОБА_2 , суперечить ст. 57 СК України. Суд не врахував, що сам факт  отримання свідоцтва про право власності хоча і в період шлюбу, але видане на майно, яке створено за особисті кошти одного з подружжя до шлюбу, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно збудовано.
 
Зазначала, що оскільки право власності на земельну ділянку у ОСОБА_3 виникло на підставі договору дарування від 09.11.2003, то таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим у суду були відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на спірну частину земельної ділянки.
 
Судом також не взято до уваги надані стороною відповідача докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, зокрема договір про користування електричною енергією від 25.05.2006, який свідчить про те, що спірний будинок станом на травень 2006 року вже був збудований ОСОБА_3 .
 
Крім того, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, встановив, що за період з березня 2006 року по 27 січня 2007 року позивач не надала жодного документу на підтвердження ведення із ОСОБА_3 спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.
 
За наведених обставин просила змінити рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.08.2019 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги позивачка подала відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.
 
Представник відповідача - Панченко О . В . в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.
 
Позивачка та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення - без змін.
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2007 року між ОСОБА_3 та           ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, про що виконкомом Борівської селищної ради Фастівського району Київської області в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №3.
 
07 лютого 2008 року виконкомом Борівської селищної ради на ім'я ОСОБА_3 видано Свідоцтво про право власності  серія НОМЕР_2 на будинок АДРЕСА_1 .
 
03 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер.
 
Задовольняючи позовні вимоги про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на майно, суд першої інстанції виходив з того, що державна реєстрація права власності на спірний будинок відбулася під час перебування у шлюбі, а тому вважав, що позов в цій частині  підлягає задоволенню.
 
Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає його неправильним, враховуючи наступне.
Дійсно, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України  передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 по справі №214/1520/15-ц.
За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
 
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
 
Таким чином, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивачка повинна довести обставини придбання (створення) спірного будинку за спільні кошти з ОСОБА_3 , як під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, так і в шлюбі з останнім.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що надані позивачем докази не підтверджують факт  спільної участі позивачки з ОСОБА_3 коштами або працею в придбанні (створенні) спірного будинку.
 
Так, на підтвердження факту спільного будівництва спірного будинку позивач надала наступні докази: копію протоколу №49 від 15.05.2006, який підтверджує проведення робіт по електрифікації будинку; договір про користування електричною енергією побутовим споживачем від 25.05.2006; робочий проект газопостачання житлового будинку від 21.05.2007, погодженого до виконання 24.09.2007; технічний паспорт на будинок від 15.08.2007 (рік побудови будинку - 2007); довідку КП ФМР «Фастівське БТІ» №288 від 26.02.2019 про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 07.02.2008. Також зазначила, що факт спільного будівництва будинку можуть підтвердити свідки.
 
До відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 долучила: договір дарування земельної ділянки від 09.11.2003; рішення виконкому Борівської селищної ради №23 від                          28 травня 2004 року про надання дозволу на будівництво; будівельний паспорт житлового будинку забудовника на ім`я ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_3 ; технічний паспорт на житловий будинок; кошторис на будівництво будинку з 2004 по 2006 рік; довідка №567 від 19.04.2019 Борівської селищної ради.
 
Судом встановлено, що 29 листопада 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено Договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_3 прийняв у дар земельну ділянку, площею 0,0720 га, в зовнішніх межах згідно планом, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території АДРЕСА_4
 
З матеріалів справи вбачаться, що 28 травня 2004  виконком Борівської селищної ради прийняв рішення про надання ОСОБА_3 побудувати на належній йому земельній ділянці у АДРЕСА_3 , житловий будинок (а.с.86).
 
На підставі рішення виконкому Борівської селищної ради №23 від 28 травня 2004 року  ОСОБА_3 отримав  будівельний паспорт (а.с. 83-85).
 
У відзиві на позовну заяву відповідачка посилалася на те, що будівництво будинку розпочалося в 2004 році, після отримання її сином будівельного паспорту. 
 
Матеріали справи не містять доказів, наданих позивачем на спростування доводів відповідача, що фундамент під спірний будинок було зведено в 2004 році. 
 
І таких доводів не містить позовна заява. 
 
Звертаючись до суду з позовом про визнання спірного будинку спільною власністю позивачка почала з викладу обставин електрифікації будинку в 2006 році. 
 
У позовній заяві, як на підставу задоволення позовних вимог про визнання будинку спільним майном подружжя, посилалася на те, що з березня 2006 року і до 27 січня 2007 року постійного проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. І саме з березня 2006 року вона почала приймати спільну з ОСОБА_3 участь у будівництві будинку. В обґрунтування позову вказала, що факт спільного будівництва підтверджується проведенням робіт по електрифікації будинку в травні 2006 року.
 
Факт електрифікації будинку в травні 2006 року відповідачем не заперечується, та підтверджується наявними у справі письмовими доказами, а саме копією протоколу №49 від 15.05.2006, який підтверджує проведення робіт по електрифікації будинку та копією договору про користування електричною енергією побутовим споживачем від 25.05.2006.
 
Також, з матеріалів справи вбачається, що до протоколу №49 складеного                             ЗАТ «А.Е.С.Київобленерго» 15 травня 2006 року долучено план схему підключення електроенергії. В цьому плані зазначено, що постачання електроенергії здійснюється до ящику обліку, розташованому на будинку по АДРЕСА_3 (а.с. 29-30).
 
Таким чином, письмові докази, наявні у справі доводять факт, що будинок було збудовано до травня 2006 року, тобто до реєстрації шлюбу між позивачем та ОСОБА_3 . 
 
Позивач, посилаючись в позовній заяві на проведення в травні 2006 року робіт по електрифікації будинку, фактично визнала, що будинок було збудовано ще до реєстрації шлюбу, а тому просила суд визнати спірний будинок спільним майном подружжя посилаючись на те, що спільну участь у будівництві вона почала ще до реєстрації шлюбу, а саме з березня 2006 року. 
 
Однак, судом відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог про встановлення факту постійного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2006 року і до 27 січня 2007 року. 
 
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про  встановлення факту постійного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивачем не оскаржувалося.
 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що надані позивачем докази не підтверджують факт набуття спірного будинку ОСОБА_3 у власність під час шлюбу з ОСОБА_2 .
 
До того ж обґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази придбання позивачкою будівельних матеріалів для побудови будинку. А факт прийняття участі позивача в облаштуванні спірного будинку після реєстрації шлюбу, не є підставою для визнання будинку спільним майном подружжя.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, то відсутні правові підстави і для задоволення позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки, як таких, що є похідними від вимог в задоволенні яких судом відмовлено.
 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення в частині позовних вимог до про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині. Рішення суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                        П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2019 року в частині задоволених позовних вимог - скасувати.
 
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки - відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 року.

Головуючий                                                                                                    О.Ф. Мазурик

 
Судді                                                                                                                 В.А. Кравець

 
                                                                                                                           Л.Д. Махлай