Постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2020 року
м. Київ
справа № 415/2443/17
провадження № 51-2709 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2018 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 8 травня 2019 року щодо                ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017130240000714,                                   за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Зміїв Харківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст.89 КК не судимого,    
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст.185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.121, ч. 3 ст.185 КК та призначено покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк  5 (п`ять) років; ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк  3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Початок строку відбуття покарання визначено рахувати ОСОБА_7 з моменту затримання - з 22 травня 2017 року.
Заходом забезпечення кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , до набрання вироку законної чинності, залишено тримання під вартою.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК у строк відбуття призначеного судом покарання, зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 22 травня 2017 року по день набрання вироком законної чинності у співвідношенні один день попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі.
Цивільний позов прокурора Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Лисичанської комунальної лікувально-профілактичної установи ЦМЛ імені Титовадо ОСОБА_7 про стягнення коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від злочину, а саме ОСОБА_8 – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Лисичанської комунальної лікувально-профілактичної установи ЦМЛ імені Титова витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину у розмірі 1350 (одна тисяча триста п`ятдесят) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.
Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведення товарознавчої експертизи №19/113/9-3/340е від 27 квітня 2017 року у розмірі 692 (шістсот дев`яносто дві) гривні 9 (дев`ять) копійок на користь держави.        
Вирішено питання про долю речових доказів.
8 травня 2019 року Луганським апеляційним судом вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2018 року залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те що він 9 квітня 2017 року близько 12 год таємно викрав з будинку АДРЕСА_2 ванну з чавуну, вкриту емаллю білого кольору, вартість якої становить 841 грн 67 коп (вісімсот сорок одну гривню шістдесят сім копійок) чим завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі  841 грн 67 коп (вісімсот сорок одна гривня шістдесят сім копійок).
21 травня 2017 року близько 21 год ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно завдав потерпілому ОСОБА_8 кухонним ножем два удари в область черевної порожнини, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючої колото-різаної рани живота у ділянці пупка, без ушкодження внутрішніх органів, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя у момент заподіяння та непроникаючої колото-різаної рани зліва, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2018 року року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 8 травня 2019 року скасувати і закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК ч. 3 ст. 185 КК, вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. 
Захисник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій визнали                     ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, без доведення прокурором його вини, оскільки всі перелічені у судових рішеннях докази жодним  чином не доводять його винуватості у вчиненні злочинів.  Захисник вважає, що судами обох інстанцій не дана оцінка у судових рішеннях частини доказів, які спростовують винуватість                            ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК. Захисник зазначає, що  за відсутності прямих доказів, порушуючи принцип доведеності вини поза розумним сумнівом, суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно визнали ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.
Захисник вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши у вироку від 20 квітня 2018 року, що запобіжний захід до набрання вироком законної сили необхідно залишити попередній, тримання під вартою, при цьому не визначивши строк на який запобіжний захід продовжується.
Захисник зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 352 КПК, оскільки перед допитом потерпілого не встановив його особу, апеляційний суд на таке порушення не звернув уваги.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив цивільний позов прокурора в інтересах Лисичанського комунального лікувально-профілактичного закладу ЦМЛ ім. Титова, який не є установою державної форми власності.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу захисника необґрунтованою та просила відмовити у її задоволенні. 
Мотиви Суду
Відповідно ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Обставини, зазначені захисником у касаційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Залишаючи без задоволення апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , в яких порушувалися питання невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та юридичної оцінки дій засудженого ОСОБА_7 , апеляційний суд в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Доводи захисника про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК, ч. 1 ст. 121 КК належним чином перевірялися судом першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до ст. 94 КПК  оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.
Так, незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_7 , на підтвердження його винуватості та доведеності його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, суд послався, у тому числі: на показання потерпілого ОСОБА_9 про обставини викрадення його майна; на показання свідка ОСОБА_10 про те, що у квітні 2017 року декілька людей принесли каркас металевого столу, який він прийняв як лом металу; на показання свідка ОСОБА_11 про те, що весною 2017 року і післяобідній час він вийшов з дому та йшов по вулиці у бік ринка міста Лисичанська, де зустрів обвинуваченого, котрий тягнув ванну та просив допомогти йому донести її на пункт прийому металобрухту; дані, які містяться в протоколі огляду місця події від 9 квітня 2017 року, в ході якого оглянуто дачний будинок потерпілого ОСОБА_9 та встановлено  відсутність чавунної ванни, що йому належала; протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27 квітня 2017 року, в ході якого свідок ОСОБА_12 за рисами обличчя впізнав обвинуваченого ОСОБА_7 як особу, яка на початку квітня 2017 року несла чавунну ванну разом з іншим чоловіком на перехресті вулиць Ринкова та Канатна міста Лисичанська; протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27 квітня 2017 року, в ході якого свідок ОСОБА_12 за рисами обличчя, розрізом очей, формою носа впізнав ОСОБА_11 як особу, яка на початку квітня 2017 року несла чавунну ванну разом з іншим чоловіком на перехресті вулиць Ринкова та Канатна міста Лисичанська; висновку судово-товарознавчої експертизи № 19/113/9-3/340е від 27 квітня 2017 року, з якого вбачається, що ринкова вартість ванни, виконаної з чавуну, вкритої емаллю білого кольору, придбаної у 80-х роках, на момент вчинення правопорушення становить 841 грн 67 копійок (вісімсот сорок одну гривню шістдесят сім копійок) .
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного злочину та правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 185 ККяк крадіжку, поєднану з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище. При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_7 , маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, з мотивів особистої неприязні, яка раптово виникла у ході сварки з потерпілим                          ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, завдав двох ударів ножем в область черевної порожнини потерпілого             ОСОБА_8 . В результаті вказаних дій засудженого ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 завдано тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, та непроникаючої колото-різаної рани зліва, що спричинила короткочасний розлад здоров`я. 
Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були предметом дослідження суду першої інстанції, зокрема, на показаннях потерпілого ОСОБА_8 , який стверджував, що у процесі словесної сварки, обвинувачений ОСОБА_7 , який знаходився від нього на відстані близько півметра, наніс лезом ножа в область живота два удари, які були нанесені один за другим, свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що чув як обвинувачений ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_8 почали сваритися, він піднявся з дивану та побачив, що вони стоять обличчям одне до одного на відстані близько півметра, він почув від потерпілого ОСОБА_8 слова «вальнув», що, зі слів свідка, означає, що його підрізали, і почав втрачати свідомість. Після чого свідок наказав                         ОСОБА_7 нікуди не тікати та побіг до свого сусіда ОСОБА_14 викликати швидку; свідка ОСОБА_15 , яка пояснила, що коли вона була у свого знайомого ОСОБА_14 до них прийшов ОСОБА_13 , який мешкає у сусідньому під`їзді, попросив викликати швидку потерпілому ОСОБА_8 , після чого ОСОБА_14 почав викликати допомогу та вони пішли до квартири ОСОБА_13 , зайшовши до якої вона побачила як на кухні сидять обвинувачений ОСОБА_7   та  потерпілий ОСОБА_8 і спілкуються, обвинувачений ОСОБА_7 замазував щось потерпілому на животі; свідка ОСОБА_16 , який є завідуючим відділенням Лисичанського відділення СМЕ та надавав висновок № 122 у відношенні ОСОБА_8 , який у судовому засіданні пояснив, що тілесні ушкодження, встановлені у потерпілого ОСОБА_8 не потребували значної сили для їх утворення, вони могли утворитися як за обставин, вказаних обвинуваченим ОСОБА_7 під час слідчого експерименту  з його участю, так і за обставин, вказаних потерпілим ОСОБА_8 при проведенні слідчого експерименту з його участю, ушкодження, виявлені у потерпілого ОСОБА_8 відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя; даних протоколів слідчих дій, висновку судово-медичної експертизи № 122, а також на доказах, які були предметом безпосереднього дослідження суду апеляційної інстанції:  показаннях потерпілого ОСОБА_17 , даних протоколів слідчих дій, висновку судово-медичної експертизи № 122, які у своїй сукупності отримали належну оцінку суду.
Із висновку судово-медичної експертизи №122, судами попередніх інстанцій встановлено, що при зверненні до хірургічного відділення ЦМЛ м. Лисичанська 21.05.17 у гр. ОСОБА_8 виявлено одну колото-різану рану живота в ділянці пупка, а другу на бічній поверхні живота зліва. Після обстеження та оперативного лікування встановлено заключний клінічний діагноз: «Колото-різане поранення живота проникаюче в черевну порожнину, без пошкодження внутрішніх органів. Непроникаюче колото-різане поранення бічної стінки живота зліва. Алкогольне сп`яніння». При експертизі потерпілого 08.06.2017 виявлено ушиті рани та пост операційну по серединній лінії живота. Непроникаюча колото-різана рана живота зліва відноситься до легкого тілесного ушкодження, заподіявшого короткочасний розлад здоров`я. Проникаюча колото-різана рана живота в ділянці пупка без ушкодження внутрішніх органів - відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Зазначені тілесні ушкодження утворилися незадовго до звертання у лікарню, можливо, в час та за обставин, вказаних в постанові. Судово-медичні дані про спричинення ушкоджень в різний проміжок часу відсутні. Встановити послідовність нанесення ушкоджень не можливо. Утворилися ушкодження від взаємодії з твердим предметом (предметами), маючим колото-різані властивості, можливо ножем або предметом подібним на нього. Ушкодження у потерпілого виникли від прямої дії предмета (предметів) не відобразивши свої індивідуальні особливості. Тілесні ушкодження, встановлені у потерпілого ОСОБА_8 могли утворитися як за обставин, вказаних підозрюваним ОСОБА_7 , під час слідчого експерименту з його участю, так і за обставин, вказаних потерпілим ОСОБА_8 , вказаних ним при проведенні експерименту з його участю.
В ході слідчого експерименту 24 травня 2017 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 останній показав, що у ході словесного конфлікту між ним та ОСОБА_8 , коли потерпілий почав підходити до нього, то він взяв зі стола ніж, направив його в бік потерпілого і останній на нього наштовхнувся, після чого потерпілий від отриманої рани повернувся до нього боком, він наніс другий удар у бік ОСОБА_8 , який саме він не пам`ятає, однак визнав, що другий удар був нанесений ним. Слідчий експеримент проводився за участю захисника та понятих, а відповідний протокол не містить будь-яких зауважень чи доповнень та підписаний усіма учасниками.
Із протоколу слідчого експерименту від 6 червня 2017 року за участю потерпілого ОСОБА_8 суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що під час словесної сварки між останнім та обвинуваченим, потерпілий ОСОБА_8 підійшов до обвинуваченого, який також у цей час встав, після чого у ході сварки повернувся до нього спиною, а коли знову повернувся обличчям ОСОБА_7 наніс удар ножем йому в область живота, в центральну частину. Фізичної сили він до ОСОБА_7 не застосовував. У судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_8 зазначав, що обвинувачений ОСОБА_7 , який знаходився від нього на відстані близько півметра, наніс лезом ножа в область живота два удари, які були нанесені один за другим.
У суді першої інстанції, як вбачається з змісту вироку, обвинувачений                  ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч. 3 ст.185 КК, за обставин, викладених у обвинувальних актах, не визнав. Користуючись правом, відповідно до ст. 63 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, від дачі показань відмовився. 
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, у яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.
Судами встановлено, що наданий суду доказ - висновок судово-медичної експертизи № 122 не містить об`єктивних даних, які би виключали можливість спричинення одного з ушкоджень при наштовхненні потерпілого на ніж, проте за наявності представлених обвинуваченням інших доказів можливість наштовхнення потерпілого на ніж, довжина леза якого становила 25 см, направленого обвинуваченим у бік потерпілого, спростовано.
Висновок суду про те, що ушкодження спричинені за обставин, представлених версією сторони обвинувачення, суд вважає безсумнівним.
Таким чином, доводи захисника, що суд визнав ОСОБА_7 винним за ч. 1 ст. 121 КК без наявності отриманих у судовому засіданні прямих та достатніх доказів його вини та щодо недотримання судами попередніх інстанцій принципу доведення винуватості поза розумним сумнівом є такими, що не відповідають вимогами кримінального процесуального законодавства .
Перевіряючи доводи захисника щодо порушення гарантованих п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прав, колегія суддів встановила, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд враховував такі обставини як тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочинів, скоєння яких йому інкримінується, зокрема тяжкого умисного злочину, небезпечного для життя, особу обвинуваченого, відсутність соціальних факторів, які б утримували його за місцем проживання, ризик того, що, перебуваючи на волі, обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення. Підстави продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обставини, які при цьому враховувались, як зазначив суд, не змінювались, а ризики не зменшувались. 
Доводи захисника про порушення вимог ст. 353 КПК судом першої інстанції, оскільки перед допитом потерпілого не встановив його особу, є такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. 
Як встановлено з аудіозапису ходу судового засідання в суді першої інстанції від 1 березня 2018 року, перед допитом потерпілого головуючий встановив дані про його особу та з`ясовував стосунки потерпілого з обвинуваченим. Обґрунтовані сумніви в особі потерпілого відсутні.
Доводи захисника про неправомірність задоволення позову прокурора в інтересах лікувального закладу комунальної форми власності колегія суддів вважає необґрунтованими.
Згідно зі ст. 128 КПКособа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права.
Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених частиною четвертою статті 25Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Статтею 62 КПКпередбачено, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.
Як вбачається з цивільного позову, прокурор Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Лисичанської комунальної лікувально-профілактичної установи ЦМЛ імені Титова, просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 витрати на лікування особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення, а саме ОСОБА_8 , у розмірі 1618 гривень 20 копійок.
Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні заявлений цивільний позов прокурора визнав частково, щодо  розміру відшкодованої шкоди. Судом апеляційної інстанції дано оцінку доводам захисника щодо розгляду судом цивільного позову, з чим погоджується і колегія суддів.
При вирішенні питання про заявлений прокурором Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Лисичанської комунальної лікувально-профілактичної установи ЦМЛ імені Титова цивільний позов про стягнення коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від злочину, а саме ОСОБА_8 , суд першої інстанції керувався законом, а саме ч. 3 ст. 128 КПК , у якій зазначено, що цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через фізичний чи матеріальний стан, неповноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права.
Колегія суддів погоджується з судом апеляційної інстанції, що суд першої інстанції обґрунтовано послався на положення ч. 1 ст. 1206 ЦК, відповідно до якої, особа яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Переглянувши вирок, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог дав належну оцінку доводам захисника ОСОБА_6 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх не обґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2018 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 8 травня 2019 року залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає. 
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                  ОСОБА_3