ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 лютого 2020 року           справа №200/9833/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Геращенка І.В., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі представника відповідача Сенникова А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року (повне судове рішення складено 21 листопада 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/9833/19-а (суддя в І інстанції Бабіч С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,                                                   
                                                 УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (з урахуванням уточнення, яке прийнято судом) до Головного управління ДФС у Донецькій області, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області форми «Ф» від 15 листопада 2017 року за № 109079-13 у сумі 55 447,96 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що нежитлове приміщення, на яке нараховано податок - виробнича база, використовується позивачем для виготовлення  продукції згідно КВЕД № 23.61 – виготовлення виробів із бетону для будівництва виробів із бетону для будівництва. 
Зазначив, що неодноразово звертався до відповідача з приводу податкового повідомлення-рішення від 24.04.2017 за № 109079-13 із заявою про перегляд даного податкового повідомлення-рішення та його скасування, у зв`язку з тим, що належна йому виробнича база не є об`єктом оподаткування згідно п. «є» ст. 266.2.2 ПК України – «будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств», а також з приводу невірного нарахування податкового боргу, згідно встановленого розміру, що призвело до збільшення суми (податкового боргу). 
Позивач вважає, що відповідач при винесенні спірного податкового повідомлення-рішення не врахував, що на об`єкти нерухомості, що належать до підкласу 1251 “Будівлі промисловості та склади” Класифікатора №507, поширюється дія податкової преференції, передбаченої п. “є” пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) і вони не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тому податкове повідомлення-рішення про нарахування суми податкового зобов`язання в розмірі 80447,96 грн. є протиправним, винесеними з порушеннями норм чинного законодавства України та таким, що підлягає скасуванню.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області форми «Ф» від 15.11.2017 за № 109079-13 на суму 55 447,96 гривень.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та нежитлової нерухомості. 
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
Відповідно норм податкового кодексу 24.04.2017 з використанням програмного забезпечення ІС «Податковий блок» в автоматичному режимі сформовано ППР № 109079-13 на суму 80447,96 грн., яка особисто під підпис вручено платнику 11.07.2017. Термін сплати 10.08.2017.
За результатами звірки встановлено, що ППР № 109079-13 на суму 80447,96 грн. сформовано невірно з підстав визначення в державному реєстрі та ІС «Податковий блок» типу об`єкту «будівля». Внаслідок ППР сформовано по коду платежу 18010200 - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості.
На підставі зазначеного ППР № 109079-13 на суму 80447,96 було скасовано та здійснено перерахунок по коду платежу 18010300 - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості та сформовано ППР № 109079-13 від 15.11.2017 на суму 55 447,96 грн.
Відповідач вважає, що згідно п. 266.2.2 статті 266.2 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. 
Проте, оскільки фізична особа – підприємець не є юридичною особою та не відповідає поняттю “підприємство”, яке визначено ст. 62 Господарського кодексу України, фіскальним органом правомірно прийняте податкове повідомлення-рішення.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Позивач до апеляційного суду не прибув.
Також слід зазначити, що ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2020, постановленою на місці в судовому засіданні, замінено відповідача Головне управління ДФС у Донецькій області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Донецькій області.
Відповідно до ч. 1 ст. 308  Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем, видом діяльності якої є: виготовлення виробів із бетону для будівництва (код КВЕД 23.61), загальною площею 4023,8 кв.м. (а.с. 12).
Позивачу на праві приватної власності належить нежитлове приміщення «будівля, виробнича будівля бази» загальною площею 4023,8 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , Донецької АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10) та договором купівлі-продажу від 09.07.2014 (а.с. 8-11).
У зв`язку із наявністю у позивача права власності на вказану вище будівлю, відповідачем, згідно пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України та відповідно до пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України, винесено податкове повідомлення-рішення форми “Ф” №109079-13 від 24 квітня 2017 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичною особою, які є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2016 рік в сумі 80 447,96 грн. (а.с. 17).
За результатами звірки встановлено, що податкове повідомлення-рішення № 109079-13 на суму 80 447,96 грн. сформовано невірно з підстав визначення в державному реєстрі та ІС «Податковий блок» типу об`єкту «будівля». 
Внаслідок цього податкове повідомлення-рішення сформовано по коду платежу 18010200 – податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості. 
Враховуючи викладене, податкове повідомлення-рішення № 109079-13 на суму 80447,96 грн. було скасовано та здійснено перерахунок по коду платежу 18010300 – податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості та сформовано спірне податкове повідомлення - рішення № 109079-13 від 15.11.2017 на суму 55447,96 грн. (картка особового рахунку а.с. 26).
Позивач, вважаючи податкове повідомлення-рішення від 15.11.2017 № 109079-13 на суму 55447,96 грн. протиправним та таким, що прийнято з порушенням вимог податкового законодавства, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи суд вважає за необхідне зазначити про таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI (далі – ПК України).
1 січня 2015 року набрав чинності Закон України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи” від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, яким була викладена в новій редакції стаття 266 Податкового кодексу України – “Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки”.
Положеннями пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України). Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
Згідно пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до пп. “є”  266.2.2  п.  266.2  ст.  266 ПК України  визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що законодавець не визначає жодних обмежень щодо використання чи невикористання таких об`єктів.
Далі місцевий суд навів такі висновки.
Згідно пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст.14 ПК України  у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема, будівлі промислові та склади, інші будівлі.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Згідно Державного класифікатора будівлі промисловості до підрозділу “Будівлі нежитлові” віднесено криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та т. ін. За їх функціональним призначенням (група 125 “Будівлі промислові та склади” клас 1251 “Будівлі промисловості”.
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно ДК 018-2000.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлова нерухомість «будівля, виробнича будівля бази» загальною площею 4023,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з реєстру платників єдиного податку дана виробнича база використовується позивачем для виготовлення продукції згідно КВЕД № 23.61 – виготовлення виробів із бетону для будівництва.
Наведене дає підстави вважати, що належний позивачу «будівля, виробнича будівля бази», за своїми характеристиками та цільовим використанням відповідає категорії будівель промисловості, тому не є об`єктом оподаткування у розумінні  пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
Суд першої інстанції погодився з твердженнями позивача, що об`єктом оподаткування є об`єкт нерухомості, а не суб`єкт як власник такої нерухомості. 
Тобто, при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника. 
Отже, база оподаткування повинна визначатися без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 січня 2018 року по справі № К/9901/1438/17 № 822/2624/16, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, відповідно до вимог частини 5 статті 242 КАС України.
До того ж, стосовно тверджень відповідача щодо нарахування позивачеві спірного податкового зобов`язання з підстав статусу позивача власника будівлі як фізичної особи, слід зазначити, що відповідно до  ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Згідно п.  56.21  ст.  56 ПК України, у разі коли норма цього  Кодексу  чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього  Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно - правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Виключення будівель промисловості, що належать на праві власності фізичній особі-підприємцю, з числа об`єктів нерухомості, які за законом не є об`єктами оподаткування, негативно впливає на конкурентоздатність такого підприємця порівняно з юридичними особами та явно суперечить, визначеним  Податковим кодексом України  принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу тощо (пп.  4.1.2. п.  4.1. ст.  4 ПК України).
Норма п. п. "є" п.  266.2.2. ст.  266 ПК України  в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого пп.  4.1.11  п.  4.1  ст.  4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у пп.  4.1.8  п.  4.1  ст.  4 ПК України  не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам - підприємцям, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону.
Таким чином, належна позивачу нежитлова будівля «будівля, виробнича будівля бази», як будівля промисловості, не є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону (п. п. "є" п.  266.2.2. ст.  266 ПК України) і податок на нерухоме майно на неї не повинен нараховуватись, а відтак, оскаржуване рішення відповідача є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.
Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, ототожнюючи будівлі, що належать позивачу (фізична особа-підприємець), який використовує їх у власній господарській діяльності із будівлями промислових підприємств, зазначивши, що умовою для застосування пільги з оподаткування відповідно до підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є, крім іншого, фактичне її використання як об`єкту промисловості.
Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).
Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.
За положеннями підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).
Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.
Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.
Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».
Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.
Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.
Наведені положення дають суду підстави здійснити висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.
В межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов - виробничі приміщення.
Відтак, об`єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.
Зазначений правовий висновок неодноразово викладався Верховним Судом, причому пізніше в часі, ніж рішення, на яке послався місцевий суд, зокрема, в постанові від 15.05.2018 в справі № 806/2461/17 (номер в Єдиному реєстрі судових рішень – 74028769). Саме більш пізньою в часі практикою Верховного Суду слід було керуватись суду першої інстанції при ухваленні рішення в цій справі, виконуючи приписи частини 5 статті 242 КАС України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду – скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
В зв`язку з відмовою в позові, відповідно до ст. 139 КАС України понесені позивачем судові витрати йому не відшкодовуються.
Керуючись статтями  250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області – задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 200/9833/19-а – скасувати.
Прийняти нову постанову.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення – відмовити.
Повне судове рішення – 18 лютого 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            І. В. Геращенко

                                                                                                                                                                                                                                                Т. Г. Гаврищук