ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року	Львів	Справа № 300/1557/19 пров. № 857/12238/19	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Качмара В.Я.
за участі секретаря судового засідання         Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року (суддя – Матуляк Я.П., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від11.05.2019, -

                                                          ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 в липні 2019 року звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-30240-52. В обґрунтування позовних вимог покликається на безпідставність оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки позивач є фізичною особою-підприємцем та водночас особою з інвалідністю, а відтак згідно із Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» звільняється від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Наявність недоїмки позивач пов`язує із тим, що ним помилково подана звіт про суми нарахованого доходу за 2017 рік. При цьому наголошує, що контролюючим органом безпідставно подання такого звіту розцінюється як добровільна участь особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року у справі №300/1557/19 заявлений позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення та порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що особи, звільнені від сплати за себе єдиного внеску, можуть бути платниками єдиного внеску за умови їх добровільної  участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Крім цього, наголошує, що платником податків самостійно задекларовано суму зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхуваннята не сплатив таку у встановлені законом строки, відтак вимога про сплату боргу (недоїмки) винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Також відповідач звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що суд першої інстанції безпідставно відніс вимогу про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) до немайнових вимог та стягнув за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача судовий збір у розмірі, більшому ніж передбачено Законом України «Про судовий збір».
Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з огляду на наступне. 
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 30.01.2017 ОСОБА_1 зареєстрований, як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та перебуває на спрощеній системі оподаткування.
Відповідно до пенсійного посвідчення №2144215437 серії НОМЕР_1 від 09.12.2015 позивачу довічно призначено пенсію по інвалідності (3 група інвалідності, інвалід армії).
31.01.2018 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано до контролюючого органу Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік форми №Д5 (річна), відповідно до якої позивачем самостійно визначено суму єдиного внеску в розмірі 8448,00 грн. 
Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області 11.05.2019 винесено оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-30240-52, за якою, відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вимагається сплатити заборгованість з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 9366,06 грн. 
Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для стягнення сум єдиного внеску, які визначені ОСОБА_1 у поданому ним звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати даного виду платежу відповідно до законодавства та не укладав угоди на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до пункту 21.1.1 статті 21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктами 1 та 4 частини другої статті 6 цього ж Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.
При цьому частиною восьмою статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів (пункт 1 частини десятої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).
Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування`орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
З вищевикладеного слідує, що за загальними правилами орган доходів і зборів, у разі наявності недоїмки у платника єдиного внеску, надсилає такому платнику вимогу про сплату боргу.
Водночас, згідно частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Звіт зазначеними особами не подається.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що виключення з вказаної категорії осіб становлять тільки ті фізичні особи-підприємці, які добровільно беруть участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю (ІІІ група) та отримує пенсію по інвалідності, а тому відповідно до приписів частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування та не має обов`язку щодо його сплати.
Разом з тим, позивач може бути платником єдиного внеску виключно за умови його добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Порядок укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлений у частині третій статті 10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: особи, зазначені у частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Орган доходів і зборів, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості. З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, підставою для нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на добровільних засадах, є укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З огляду на встановлені обставини позивач мав право на добровільну сплату єдиного внеску за 2017 рік, однак для цього йому необхідно було подати до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву за встановленою формою. Після чого орган доходів і зборів, отримавши таку заяву, мав право перевірити викладені в ній відомості та вимагати від позивача документи, що підтверджують зазначені відомості і у випадку її погодження в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання такої заяви укласти з позивачем договір про добровільну участь.
Доказів щодо подання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до контролюючого органу заяви про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та, відповідно, наявності договору про добровільну участь у 2017 році матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.
Таким чином, колегія суддів приймає до уваги твердження позивача, що звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік форма №Д5 був поданий ним помилково.
Контролюючим органом, прийнято відповідну звітність від особи, але не враховано той факт, що така особа повинна подавати таку звітність в разі укладення договору щодо добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відсутність права подання уточнюючих звітів в разі помилкового подання звітів не може бути обставиною, що зобов`язує сплатити відповідні внески, оскільки наявна обов`язкова згода такого платника є укладання ним відповідного письмового договору, що передбачено чинним законодавством.
Колегія суддів апеляційного суду при цьому враховує, що чинне законодавство України не передбачає можливість відкликання звіту, а лише виправлення в ньому помилок, що врегульовано розділом V «Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 №435, і лише за приписами пункту 2 цього розділу у разі виявлення страхувальником у звіті після закінчення строку подання такого звіту помилки в реквізитах (крім сум), що стосується страхувальника або застрахованої особи.
Відтак, зважаючи на те, що чинним законодавством України не передбачено можливості платником єдиного соціального внеску здійснити виправлення помилки у звіті щодо сум нарахованого єдиного внеску після закінчення звітного періоду, та приймаючи до уваги те, що матеріли справи не місять доказів добровільної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач протиправно нарахував позивачу борг (недоїмку) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
При цьому, колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на те, що факт подання звіту позивачем розцінюється, як свідома активна дія про намір сплатити єдиний соціальний внесок, що свідчить про добровільний характер поведінки особи, оскільки позивачем не укладалася відповідна угода про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування згідно вимог частини третьої статті 10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що є виключною умовою для визнання позивача платником єдиного внеску за наведених обставин.
Такого ж змісту правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду, зокрема від 30 березня 2018 року у справі №805/2195/17-а, від 17 жовтня 2018 року у справі №806/1575/16, від 05 листопада 2018 року у справі №806/2169/16.
У контексті наведеного, апеляційний суд вважає, що у спірному випадку, у позивача як особи з інвалідністю, яка отримує відповідну пенсію існували передбачені законом пільги щодо сплати за себе єдиного внеску та відсутній обов`язок щодо подання звітності з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-30240-52, що є підставою для її скасування.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Водночас, колегія суддів погоджується з доводами скаржника щодо помилкового віднесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-30240-52 до вимоги немайнового характеру та стягнення у зв`язку з цим за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі, більшому ніж передбачено Законом України «Про судовий збір».
Як вбачається з матеріалів справи позивачем до суду подано позов про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-30240-52. Позов містить майновий характер виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Окремі рішення, прийняті суб`єктом владних повноважень, можуть породжувати підстави для змін майнового стану фізичної чи юридичної особи. Зокрема, реалізація таких рішень може призводити, як до зменшення так і до збільшення майна особи. Відповідно оскарження такого рішення спрямоване на захист порушеного права у публічно-правових відносинах з метою збереження належного особі майна.
Зі змісту Рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» вбачається, що збільшення податковим органом зобов`язань особи з податку є втручанням до його майнових прав.
Отже, за практикою Європейського суду з прав людини вимога про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, яке впливає на склад майна позивача, є майновою.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що адміністративними позовами майнового характеру є вимоги, зокрема, щодо протиправності вимоги про сплату боргу (недоїмки), безпосереднім наслідком яких є зміна складу майна позивача.
Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом) за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою – підприємцем сплачується 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином, при зверненні до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-30240-52 ОСОБА_1 повинен був сплатити 768,40 грн., а не 1921 грн., як помилково визначив суд першої інстанції. Відтак, саме така сума має стягуватись за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Відтак, позивач вправі звернутись до суду першої інстанції із заявою про повернення йому надміру сплаченого судового збору за подання адміністративного позову в розмірі 1152 грн. 60 коп.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в такій редакції:
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 39394463, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.
В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року у справі №300/1557/19 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.