ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 січня 2020 року           справа №200/7286/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Сіваченка І.В., секретаря судового засідання Сухова М.Є., за участю позивача - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 р. у справі № 200/7286/19-а (головуючий І інстанції Хохленков О.В.)  за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного університету внутрішніх справ про стягнення сум, -

                                                         ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Харківського національного університету внутрішніх справ (далі - відповідач, ХНУВС), в якій просив: стягнути з відповідача грошове забезпечення з 21.11.2009 року по момент винесення рішення; стягнути з відповідача суму індексації невиплаченого грошового забезпечення за період з 21.11.2008 року по момент винесення рішення по справі, та компенсацію у зв`язку з втратою частини заробітку через затримку розрахунку з урахуванням індексу інфляції.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року відмовлено у  задоволені позовних вимог.
Позивач, не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції, та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що вказане рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. 
В обґрунтування скарги зазначено, що  на даний момент жодне рішення суду відповідачем не виконано в повному обсязі, а саме наказ про поновлення на роботі не видано, грошові кошти не виплачені. Звертаючись до суду першої інстанції з зазначеним позовом, позивач мотивував свої вимоги тим, що статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Предметом позову в даній справі є відповідальність ХНУВС за бездіяльність стосовно виконання рішення суду про поновлення, та виплати грошового забезпечення, про що зазначено в ст. 236 КЗпП України. Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову помилково посилався на положення визначені ст. 372 КАС України, та зазначив, що виконання рішення регламентується саме цією статтею, однак не звернув уваги на  положення ст. 370 КАС України. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошового забезпечення з 21.11.2009 року по момент винесення рішення по справі послався на ту обставину, що це питання вирішено при розгляді справи про поновлення на посаді, проте, питання виплати грошового забеспечення за час вимушеного прогулу за період з 21.11.2009 року по 10.12.2013 року не було предметом судового розгляду при прийнятті судового рішення від 10.12.2013 року, це питання на даний момент не вирішено. В ухвалі Донецького апеляційного адміністративного суду від 11.02.2014 року, зазначено, що 28.11.2013 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за рік. Крім того, відповідач допустив затримку виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду від 14.09.2008 року про поновлення на посаді, адже зазначене рішення підлягало негайному виконанню, незважаючи на звернення відповідача з апеляційною скаргою. Апелянт зазначає, що невиконання рішення суду про поновлення на роботі є підставою для виплати грошового забезпечення за весь час затримки, та для стягнення індексації щодо невчасно отриманих грошей, адже це і є вид відповідальності роботодавця. виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. 
Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.
Представник відповідача у судове засідання не з`явися, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у його відсутність.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач 19 грудня 2008 р. звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківського національного університету внутрішніх справ в якому з урахуванням уточнень просив: визнати наказ відповідача про звільнення його з органів внутрішніх справ та відрахування з Харківського національного університету внутрішніх справ протиправним, поновлення на службі в органах внутрішніх справ та у складі курсантів Харківського національного університету внутрішніх справ; поновити на службі в органах внутрішніх справ та в складі курсантів Харківського національного університету внутрішніх справ;  стягнути з відповідача на користь позивача грошове утримання за час вимушеного прогулу, але не більш ніж за рік; зобов`язати відповідача відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 25 433,68 грн; зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000 грн
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2009 року у справі № 2а-37062/08/0570 позовні вимоги задоволено частково, а саме суд: визнав протиправним рішення Харківського НУВС про звільнення з органів внутрішніх справ та відрахування з Харківського НУВС. викладене в наказі Харківського НУВС № 621 о/с від 20 листопада 2008 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2009 року апеляційну скаргу Харківського НУВС задоволено,  скасовано постанову Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2009 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 червня 2013 року касаційну скаргу позивача задоволено частково, постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2009 року та постанову Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2009 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року у справі №2а-37062/08/0570 позовні вимоги задоволено частково, а саме суд: визнав незаконним та скасував наказ Харківського НУВС № 621 о/с від 20 листопада 2008 року про відрахування позивача з числа курсантів Харківського НУВС та звільнення з органів внутрішніх справ України з 20 листопада 2008 року та поновлено його на службі в органах внутрішніх справ та у складі курсантів Харківського НУВС з 21 листопада 2008 року; стягнув з Харківського НУВС на користь позивача грошове забезпечення за період вимушеного прогулу з 21 листопада 2008 року по 20 листопада 2009 року в розмірі 3918 грн. 11 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанова в частині поновлення позивача на службі в органах внутрішніх справ та у складі курсантів Харківського НУВС та стягнення на його користь грошового забезпечення за один місяць в розмірі 326 грн. 51 коп. визначена до негайного виконання (а.с.115-118).
Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11.02.2014 року апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ залишено без задоволення, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року залишено без змін.
На даний час рішення суду відповідачем не виконано в повному обсязі, а саме наказ про його поновлення на разі не видано, грошові кошти позивачеві не виплачені.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виконання судового рішення регулюється ст..372 КАС України  та не може бути предметом розгляду в інший справі. Донецьким окружним адміністративним судом в постанові по справі № 2а-37062/08/0570 було розглянуто питання про стягнення з відповідача грошового забезпечення з 21.11.2009 року по момент винесення рішення. Позивач не надав суду доказів щодо звернення до виконавчої служби про примусове виконання рішення суду та не надав інших доказів його не виконання відповідачем, тому, вимога про індексацію невиплаченого грошового забезпечення з 21.11.2008 року не підлягає задоволенню,  вимога про індексацію грошового забезпечення з 21.11.2009 року є похідною від попередньої також не підлягає задоволенню.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України
Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України (в редакції на час розгляду справи про поновлення позивача на службі), постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. 
Частиною 2 ст. 257 цього Кодексу (в редакції на час розгляду справи про поновлення позивача на службі) встановлював, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. 
Пункт 3 ч. 1 ст. 256 КАС України  (в редакції на час розгляду справи про поновлення позивача на службі) передбачав, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Аналогічні приписи містить ст. 235 КЗпП України.
Частиною 4 ст. 257 КАС України (в редакції на час розгляду справи про поновлення позивача на службі), законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.
 Стаття 98 Кодексу законів про працю України визначає, що  оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
 Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.
Матеріали справи свідчать, що  правомірність звільнення позивача перевірено у судовому порядку. Судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що позивач був незаконно звільнений наказом Харківського національного університету внутрішніх справ № 621 о/с від 20 листопада 2008 про відрахування з числа курсантів Харківського національного університету внутрішніх справ та звільнення з органів внутрішніх справ України з 20 листопада 2008 року, у зв`язку з чим суд поновив рядового міліції ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ та у складі курсантів Харківського національного університету внутрішніх справ з 21 листопада 2008  року. При цьому, суд постанову в частині поновлення рядового міліції ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ та у складі курсантів Харківського національного університету внутрішніх справ та стягнення на його користь грошового забезпечення за один місяць в розмірі 326 (триста двадцять шість) грн 51 коп звернув до негайного виконання. Отже, відповідач був зобов`язаний поновити позивача негайно після прийняття рішення.
На даний час рішення суду відповідачем не виконано в повному обсязі, а саме, як вже зазначалось, наказ про його поновлення на разі не видано, грошові кошти позивачеві не виплачені.
 Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Правовий аналіз положень ст. 236 КЗпП України дає підстави для висновку, що часом, яким закінчується виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого на посаді, є час його фактичного виконання. Саме по час такого фактичного виконання підлягає нарахуванню та стягненню середній заробіток за час такої затримки.
Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.
 Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а15 та постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі  №815/2959/17.
З урахуванням вищезазначеного, поновлення позивача повинно було виконано відповідачем негайно, тобто вже наступного робочого дня, незалежно від реалізації позивачем процедури примусового виконання цього судового рішення. Затримка роботодавцем виконання судового рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу працівника, тому в такому випадку роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки. 
Суд зазначає, що  поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано в законодавстві, є рівнозначними.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №822/2487/16.
Суд не приймає посилання відповідача на відсутність вини відповідача, а тому на його думку з урахуванням ст.236 КЗпП він позбавлений обов`язку на виплату середнього заробітку за весь час затримки, оскільки порушення прав позивача було обумовлено саме протиправними діями з боку відповідача, які призвели до безпідставного звільнення позивача, що стало наслідком необхідності для позивача здійснювати відновлення свого порушеного права в судовому порядку. У випадку відсутності допущення порушень з боку відповідача щодо незаконного звільнення позивача, це не призвело до відповідної необхідності відновлення в такий спосіб прав позивача, та як наслідок необхідності здійснити виплату грошового забезпечення (середнього заробітку) за весь час затримки виконання судового рішення.
Пункт 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР  від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114), в редакції на момент поновлення позивача рішенням суду, було установлено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.
Підпункт 3.5.2 пункту 3.5 розділу ІІІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС 31.12.2007р. №499, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 (далі - Інструкція №499) в редакції на момент поновлення позивача рішенням суду, особам рядового і начальницького складу,  звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням  звільнення  незаконним,  грошове  забезпечення  за  час вимушеного  прогулу  з  дня звільнення виплачується за посадою,  з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік.
Суд зазначає, що позивач вважається поновленим на роботі з моменту прийняття постанови Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року у праві 2а-37062/08/0570, а термін вимушеного прогулу становить з 21 листопада 2008 року по 10 грудня 2013 року, при цьому період з 11 грудня 2013 року (дата з якої позивач вже повинен був бути поновлений на роботі) до дати його фактичного поновлення, тобто фактичного виконання рішення суду, періодом вимушеним прогулом при затримці виконання рішення про поновлення позивача, правовідносини з приводу якого врегульовані статтею 236 КЗпП України, якою не передбачено обмеження у здійсненні виплати заробітку (грошового утримання) будь-яким проміжком або періодом часу.
Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, обставини встановлені постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10.12.2013 року по справі № 2а-37062/08/0570 не підлягають доказуванню та вважаються встановленими.
Позивач при зверненні з позовом до суду, просив здійснити захист порушеного його права шляхом стягнення грошового забезпечення у визначений спосіб з 21.11.2009 року по момент винесення рішення. 
Матеріали справи свідчать, що в межах розгляду справи №2а-37062/08/0570 позивач 28 листопада 2013 року уточнив позовні вимоги та просив, зокрема, стягнути з відповідача грошове утримання за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за рік.
Суд розглядаючи позовні вимоги в цій частині виходив з приписів пункту 24 Положення № 114 яким встановлено наявність підстав для стягнення з відповідача коштів у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один рік (грошового забезпечення за час вимушеного прогулу).
Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача грошового забезпечення з 21.11.2009 року по 10 грудня 2013 року, розглянуті Донецьким окружним адміністративним судом в постанові по справі № 2а-37062/08/0570 та задоволені в межах вимог визначених  пунктом 24 Положення № 114, а саме одного року.
Проте, щодо позовних вимог про стягнення з відповідача грошового забезпечення за період з 11 грудня 2013 року (дата з якої позивач вже повинен був бути поновлений на роботі) по момент винесення рішення, суд зазначає, що оскільки постанова Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року у праві 2а-37062/08/0570 в частині поновлення позивача не виконана, апеляційний суд дійшов до висновку, що позивач має право на виплату останньому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення відповідно до вимог ст. 236 КЗпП, якою не передбачено обмеження у здійсненні виплати заробітку (грошового утримання) будь-яким проміжком або періодом часу.
Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100).
Згідно абз. 1, 3 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно п. 5 названого Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до абз. 1, 3 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Враховуючи, що загальне число робочих днів у вересні та жовтні 2008 року складає 45 день (22 робочих днів у вересні та 23 робочих днів у жовтні 2008 року),  середньомісячне число робочих днів за останні два календарних місяців, що передували місяцю звільнення позивача, складає 22,5 днів (45 : 2).
Середній заробіток (грошове забезпечення) позивача за вересень-жовтень року (останні 2 місяці перед звільненням), відповідно до постанови Донецького окружного адміністративного суду від 10.12.2013 року по справі № 2а-37062/08/0570 становив 351,25 грн (702,50 грн : 2).
Середньоденне грошове забезпечення позивача на момент звільнення з органів внутрішніх справ (20 листопада 2008 року) за один день склало 15,61 грн: 351,25  грн (середньомісячне грошове забезпечення за вересень - жовтень 2008 року) : 22,5 (середньомісячне число робочих днів за останні два календарних місяців, що передували звільненню позивача).
Для з`ясування усіх обставин у справі, апеляційним судом проведено розрахунок кількості днів за спірний період з 11 грудня 2013 року по 28 січня 2020 року (дата винесення рішення судом), згідно якого кількість днів за відповідний період становить 1532 дні.
Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення по справі № 2а-37062/08/0570 щодо поновлення позивача підлягає стягненню 23914,52 грн. (15,61 грн. х 1532 день).
Щодо вимог про стягнення з відповідача з відповідача суму індексації невиплаченого грошового забезпечення за період з 21.11.2008 року по момент винесення рішення по справі, та компенсації у зв`язку з втратою частини заробітку через затримку розрахунку з урахуванням індексу інфляції, суд зазначає наступне.
Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної  плати індивідуальна  заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін (стаття 4 Закону № 1282-ХІІ).
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).
Згідно з пунктом 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.
Пунктом 5 Порядку № 1078 передбачено, що у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
З наведеного вбачається, що індексації за вказаним Законом підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, які не мають разового характеру, тобто, виплати повинні проводитися на постійній основі.
Суд також зауважує, що індексація є складовою частиною заробітної плати, а тому сума індексації включається до суми заборгованості із заробітної плати, яка повинна бути виплачена особі.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Стаття 2 вищезазначеного Закону передбачає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно зі ст.3  цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до ст.4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Згідно зі ст.7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.
Згідно з п.1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат ,дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів,  у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам  втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період,починаючи з 1 січня 2001 року.
За пункт 3 Порядку, проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат передбачає, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру
Відповідно до п.4 вищезазначеного Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Згідно з п.5 цього Порядку сума компенсації виплачується громадянам у тому ж  місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць
Право на компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати передує несвоєчасне нарахування та виплата доходу (заробітної плати тощо) за певний період, адже нарахування такого виду компенсації проводиться шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
З системного аналізу наведеного вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією  добровільно чи на виконання судового рішення.
Як свідчать матеріли справи, на даний час рішення суду відповідачем не виконано, грошове забезпечення за період вимушеного прогулу з 21 листопада 2008 року по 20 листопада 2009 року в розмірі 3918 грн. 11 коп. не виплачено. 
Суд зазначає, що в даному випадку ця позовна вимога заявлена передчасно, оскільки, на даний час між сторонами спору з приводу компенсації втрати частини доходу не існує.
Доказів відмови у виплаті компенсації позивачем не надано. Таким чином, позивач лише припускає, що така відмова може мати місце у майбутньому та фактично просить суд вирішити не існуючий спір.
Також, відповідно до пп.2  п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її  частини  у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що індексація заробітної плати провадиться  згідно  зі  ст.33 Закону в  період  між  переглядами  Верховною  Радою України   розміру  мінімальної  заробітної  плати  і  здійснюється відповідно до  Закону  "Про індексацію грошових доходів населення"  і тих положень Порядку проведення індексації  грошових доходів  громадян,  затвердженого  постановою  Кабінету  Міністрів України від 7 травня 1998 р.  N 663   (з  внесеними змінами та доповненнями),  котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією,  які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні  починаючи  з  першого  числа  місяця,  що  настає  за місяцем,  в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації).
За наявності  зазначених  умов  у  тому  ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної  плати,  якщо ці  умови  настали  у  зв`язку  з несвоєчасним виконанням рішення. Наприклад, коли воно мало бути виконано до січня 1998 р., то він і є  місяцем,  з  якого  обчислюється  (береться  за  100 відсотків) величина порога індексації.  Спір із цього  приводу  розглядається судом за заявою стягувача в позовному провадженні.
Тобто, за положенням пленуму індексації підлягає саме сума заробітної  плати присуджена за рішенням суду у  зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення, що у даному випадку позивачем в позовних вимогах не заявлено.
З наданих позивачем розрахунків вбачається, що позивач фактично просить стягнути з відповідача суму індексації невиплаченого грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки виконання судових рішень, та компенсацію у зв`язку з втратою частини заробітку через затримку розрахунку вказаних виплат з урахуванням індексу інфляції, що не передбачено діючим законодавством.
Зважаючи на викладенні обставини, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що виразилось в неправильному застосуванні закону, у зв`язку з чим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з винесенням постанови про частково задоволення позовних вимог 
Керуючись ст.  242,  308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

                                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 р. у справі № 200/7286/19-а - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 р. у справі № 200/7286/19-а скасувати та прийняти нову постанову.
Адміністративний позов   ОСОБА_1  задовольнити частково.
Стягнути з Харківського національного університету внутрішніх справ (ЄДРПОУ 08571096, пр.-т.Льва Ландау, 27, м. Харьків, 61080) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 23914 грн. (двадцять три тисячі дев`ятсот чотирнадцять) грн. 52 коп. грошового забезпечення за час затримки виконання судового рішення по справі №2а-37062/08/0570 щодо поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ та у складі курсантів Харківського національного університету внутрішніх справ, за  період з 11 грудня 2013 року по 28 січня 2020 року, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
В задоволені іншої частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 28 січня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                                         Е.Г.Казначеєв

Судді:                                                                                           А.В. Гайдар 

                                                                                                     І.В. Сіваченко