Постанова                                           
Іменем України                                           
                     
09 січня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 200/7369/15-ц
провадження № 61-13627св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,            
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду                      м. Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року в складі судді Женеску Е. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»  (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 30 травня          2007 року між сторонами у справі укладений кредитний договір                                             № DNP0G200000021, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 9 980,00 дол. США терміном до 30 травня 2037 року, а останній  зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлені кредитним договором. 
Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: щомісяця у період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом.
Позивач зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами. 
У зв`язку з наведеним відповідач станом на 23 березня 2015 року має заборгованість у розмірі 27 518,59 дол. США, яка складається із: 7 621,56 дол. США - заборгованість за кредитом; 5 641,97 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 437,12 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 11 497,24 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 10,80 дол. США - штраф (фіксована частина); 1 309,89 дол. США - штраф (процентна складова).
На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 27 518,59 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 23 березня 2015 року складає                        636 779,94 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від               29 травня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто із          ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 636 779,94 грн.
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня            2015 року.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня        2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Скасовано заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2015 року, а справу призначено до судового розгляду. 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня         2018 року позов задоволено частково. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 травня 2007 року № DNP0G200000021 у розмірі                       17 255,71 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення становить 448 475,90 грн. В решті позовних вимог  відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що повне погашення заборгованості мало відбутися не пізніше 30 травня 2037 року, банк звернувся до суду з позовом 08 квітня 2015 року, тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість в межах трирічного строку до моменту подачі позовної заяви, а саме з 08 квітня 2012 року по 08 квітня 2015 року, що включає в себе заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7 621,56 дол. США, за відсотками 2 756,93 дол. США, за комісією в сумі 698,60 дол. США та пеню в розмірі                     6 187,62 дол. США (в межах річного строку з 08 квітня 2014 року по 08 квітня         2015 року).
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу), оскільки встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У липні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня                      2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що встановивши факт спливу строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом та пені за період до 08 квітня 2012 року, суди безпідставно не застосували строк позовної давності до вимоги про стягнення тіла кредиту в зазначений період.
 
При цьому судами не взято до уваги, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорів строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу, а відтак, перебіг строку позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов`язку з внесенням чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. 
 
Крім того, суди не надали оцінки тому факту, що укладаючи кредитний договір, сторони визначили особливий порядок звернення кредитодавця з достроковими вимогами про сплату всієї суми кредиту, а саме при умові надання належних доказів отримання ним відповідної письмової вимоги про дострокове погашення всієї суми кредиту та після спливу 60 днів з моменту такого звернення. 
 
Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази не тільки направлення, але й існування будь-якого повідомлення або вимоги про дострокове виконання договірних зобов`язань та відповідного терміну, зі спливом якого строк виконання всього обсягу зобов`язанням за кредитним договором міг вважатися таким, що настав. Крім того, не передбачена можливість здійснення розрахунку пені в іноземній валюті. 
 
Надходження справи до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу 
У серпні 2019 року представник АТ КБ «ПриватБанк» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу відхилити, судові рішення залишити без змін. 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Виклад фактичних обставин справи
Судом установлено, що 30 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та                  ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNP0G200000021, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії розмірі 9 980,00 дол. США, строком до 30 травня                   2037 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору, та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період із 23 по 30 число кожного місяця.
Погашення заборгованості за цим договором здійснюється у такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 123,90 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотках, винагороди, комісії.
Відповідно до пункту 7.2 вказаного договору для виконання договору банк відкриває позичальникові рахунок 29098050236461 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитними угодами                               № DNP0G100000021 від 30 травня 2007 року (далі - основний кредит) та                                  № DNP0G200000021 від 30 травня 2007 року (далі - кредит на початковий внесок). При цьому кошти розподіляються таким чином: 1) погашення заборгованості за кредитом на початковий внесок (за виключенням суми, спрямованої на дострокове погашення кредиту); 2) погашення заборгованості за основним кредитом (за виключенням суми, спрямованої на дострокове погашення кредиту); 3) за наявності поточних зобов`язань за кредитом на початковий внесок - дострокове погашення кредиту на початковий внесок у межах суми заборгованості; 4) за відсутності поточних зобов`язань за кредитом на початковий внесок - дострокове погашення основного кредиту у межах суми заборгованості.
Пунктом 7.4 договору передбачено, що згідно зі статтею 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,46% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
У матеріалах справи також наявний інший кредитний договір від 30 травня          2007 року № DNP0G100000021, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та                ОСОБА_1 . Згідно із вказаним договором (розділ 7. Особливі умови) позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії розмірі 53 720,00 дол. США, терміном до 30 травня 2037 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період із 23 по 30 число кожного місяця.
Нормативно-правове обґрунтування
Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та пенею.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Наслідки  прострочення  позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За частиною першою статті 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,  визначених  змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). 
Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії       договору - 30 травня 2037 року, так і строки виконання зобов`язань із щомісячним погашенням платежів, останній з яких, як встановлено судами, позичальник сплатив 06 квітня 2009 року.
Таким чином, умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місячними платежами.
Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 цього Кодексу).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відтак, у межах строку кредитування до 30 травня 2037 року позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами, визначеними умовами договору.
Виходячи з того, що умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається  з моменту порушення строку його погашення.
Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісячними платежами впродовж строку кредитування, то перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. 
За наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. 
Водночас строк закінчення дії договору визначено у пункті 7.1 цього договору і становить до 30 травня 2037 року. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту несплати чергового платежу.
Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Таким чином, Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
 
Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди  на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на те, що останній щомісячний платіж здійснено відповідачем у квітні 2009 року, а тому з урахуванням заяви про застосування позовної давності заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в межах трирічного строку давності, а саме з квітня 2012 року по квітень 2015 року. Щодо стягнення пені, то остання підлягає стягненню в межах річного строку, що передує зверненню до суду, а саме з квітня 2014 року по квітень                   2015 року. 
Разом із тим, визначаючи розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь банку, суди безпідставно не застосували строк позовної давності до позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, посилаючись на те, що строк дії договору не закінчився та встановлений до               30 травня 2037 року, не взявши при цьому до уваги, що строк позовної давності  має бути застосований до всієї суми заборгованості, починаючи з моменту несплати чергового платежу.
З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зміни рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від                     13 квітня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року шляхом зменшення розміру заборгованості за тілом кредиту з урахуванням строків позовної давності, з 7 621,56 дол. США до 3 161,16 дол. США (123,9 дол. США х36 місяців=4 460,40 дол. США та 7 621,56 дол. США-4 460,40 дол. США=3 161,16 дол. США), та як наслідок зменшення всієї суми заборгованості з 17 255,71 дол. США до 12 795,31 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення суду першої інстанції становить 332 550,10 грн.
 
Доводи касаційної скарги про те, що у позивача не виникло право звернення до суду з цим позовом, оскільки, укладаючи кредитний договір, сторони визначили особливий порядок звернення кредитодавця з достроковими вимогами про сплату всієї суми кредиту, не заслуговують на увагу. Направлення банком на адресу боржника відповідного повідомлення про необхідність сплати заборгованості є правом, а не обов`язком банку, а тому позивач не був позбавлений  можливості одразу звернутися до суду з позовом до боржника про стягнення кредитної заборгованості. 
Аргументи касаційної скарги про те, що стягнення пені можливе лише в національній валюті, також не заслуговують на увагу, оскільки правовий режим іноземної валюти на території України хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 рокуу справі №  761/12665/14-ц(провадження № 14-134цс18). 
Крім того, у пункті 4.1 кредитного договору сторони визначили, що у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті пеня сплачується в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату сплати, а тому, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди визначили суму заборгованості в еквіваленті на день ухвалення рішення. 
З урахуванням  того, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають зміні шляхом зменшення розміру заборгованості за тілом кредиту з урахуванням строків позовної давності з 7 621,56 дол. США до 3 161,16 дол., та як наслідок зменшення всієї суми заборгованості з 17 255,71 дол. США до 12 795,31 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення суду першої інстанції становить 332 550,10 грн.
 
Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня           2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року змінити в частині розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 12 795,31 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення суду першої інстанції становить 332 550,10 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий                                                                            В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                     А. І. Грушицький
 
                                                                                                                       І. В. Литвиненко
 
                                                                                               В. В. Сердюк
 
                                                                                               І. М. Фаловська