Постанова 
Іменем  України
 
29 січня 2020 року
м. Київ
справа № 533/384/18
провадження № 61-11185св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 01 березня 2019 року у складі судді Мирошниченка Д. В. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 травня 2019 року у складі колегії суддів: Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., Черненка В. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У грудні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтувало тим, що 31 серпня 2010 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 16 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті: www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги про погашення заборгованості не реагував, унаслідок чого станом на 28 листопада 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 53 383,03 грн, з яких: 9 098,53 грн - заборгованість за кредитом, 26 043,61 грн - відсотки за користування кредитом, 15 222,65 грн - пеня, а також 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 518,24 грн - штраф (процентна складова).
Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 01 березня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 38 160,38 грн, з яких: 9 098,53 грн - заборгованість за кредитом, 26 043,61 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована сума), 2 518,24 грн - штраф (процентна складова).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконував, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку. Оскільки пеня і штраф нараховані за одне і теж зобов`язання - порушення строків погашення кредиту, тому стягненню з відповідача підлягає лише штраф.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 07 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 01 березня 2019 року в частині задоволення позову та судового збору.
Позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 31 серпня 2010 року станом на 28 листопада 2018 року у розмірі 12 919,48 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 9 098,53 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 2 729,55 грн, штрафу (фіксована сума) - 500 грн та штрафу (процентна складова) - 591,40 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що строк дії кредитної картки закінчився 31 липня 2017 року, тому відсотки підлягають стягненню станом на 28 листопада 2018 року.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У червні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 01 березня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 травня 2019 року.Посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували його доводів про те, що він погасив кредит повністю з усіма відсотками, після чого перестав вносити платежі, за період з вересня 2010 року до 25 вересня 2013 року у розрахунку, наданого банком, відсутні відомості про здійснені ним платежі, а за цим же розрахунком за період з 25 вересня 2013 року до 26 березня 2018 року він сплатив 46 256 грн. Посилається також на те, що про час та місце розгляду апеляційним судом справи не був повідомлений його представник, - адвокат Черкас Ю. П., хоча 03 травня 2019 року до апеляційного суду поступила заява про розгляд справи у режимі відеоконференції з участю адвоката, внаслідок чого порушено його права на професійну правничу допомогу. Заявник стверджує, що на порушення вимог статті 360 ЦПК України банк подав відзив без направлення йому копії відзиву.
У серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, в яких просить відхилити касаційну скаргу, оскаржувані судові рішення залишити без змін. Вважає, що рішення судів ґрунтуються на поданих банком доказах, які відповідач не спростував.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 01 березня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 травня 2019 року.
Відповідно до пункту 1 частини шостої, частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, вказану касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, проте суд вважав, що є підстави для відкриття касаційного провадження, оскільки  касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, зокрема щодо застосування норм права, що регулюють відносини з договорів приєднання у сфері кредитних правовідносин, щодо забезпечення права особи на правову допомогу.
Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.
Суди встановили, що 31 серпня 2010 року між ПАК КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 16 000 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У заяві зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщено на сайті: https://privatbank.ua/terms/).
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 28 листопада 2018 року становить 53 383,03 грн і складається із: заборгованості за кредитом - 9 098,53 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами - 26 043,61 грн, пені за несвоєчасне виконання умов договору - 15 222,65 грн, а також 500 грн - штраф (фіксована частина), та 2 518,24 грн - штраф (процентна складова).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 31 серпня 2010 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник у борг) стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками (поточну і прострочену) за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31 серпня 2010 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщено на сайті: https://privatbank.ua/terms/) як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витягом з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщено на сайті: https://privatbank.ua/terms/), що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору 
(12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема. саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) зробила висновок, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується всіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Оскаржувані судові рішення вказаним висновками не відповідають.
Суди попередніх інстанцій зробили суперечливий та такий, що ґрунтується на припущеннях, висновок про наявність правових підстав для стягнення на користь банку 2 729,55 грн відсотків за користування кредитом, 500 грн штрафу (фіксована частина) і 591,40 грн штрафу (процентна складова). Суди погодилися, що їх розмір та підстави стягнення визначені сторонами в самому договорі, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем цих умов, що є неприпустимим, фактично визнавши витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщено на сайті: https://privatbank.ua/terms/), складовою частиною спірного кредитного договору в частині права банку здійснювати такі нарахування.
У спірному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Суди належним чином не з`ясували, чи дотримався банк вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме цих умов при укладенні 31 серпня 2010 року кредитного договору.
У справі відсутні докази, що відповідач під розписку був ознайомлений з відповідними Умовами та правилами надання банківських послуг у відповідній редакції. 
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки у справі встановлено, що суди першої та апеляційної інстанції до спірних правовідносин неправильно застосували норми статей 633, 634, 1048, 1056-1 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення спору в частині стягнення з відповідача на користь банку відсотків та штрафу, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України): рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами та штрафів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.
У решті рішення апеляційного суду, зокрема в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 9 098,53 грн, підлягає залишенню без змін, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування рішення в указаній частині.
Так, у судах першої та апеляційної інстанцій заявник не спростував наданих банком доказів та розрахунків, що він має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9 098,53 грн.
Доводи про неправильність рішення суду апеляційної інстанції в цій частині зводяться до непогодження з встановленими обставинами, переоцінки доказів, що не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції. 
Не заслуговують на увагу і доводи заявника про те, що апеляційний суд порушив його права на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. 
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Отже, учасник справи є вільним у виборі адвоката для надання правничої допомоги у цивільній справі.
Важливим є також принцип диспозитивності у цивільному судочинстві (стаття 13 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що заявник належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи апеляційним судом, проте завчасно не клопотав про участь у розгляді справи його представника, який також не з`явився до апеляційного суду та до судового засідання не подав документів про його повноваження.
Клопотання відповідача про розгляд справи в режимі відеоконференції, подане засобами електронної пошти (а. с. 103) апеляційний суд обґрунтовано не задовольнив з огляду на його несвоєчасне подання та відсутність технічної можливості (а. с. 105), до цього клопотання документи про повноваження представника Черкаса Ю.П. не були додані (а. с. 104), а надіслана заявником поштою заява про розгляд справи у режимі відеоконференції з копіями ордера та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, надійшла до апеляційного суду не 03 травня, як про це стверджує заявник, а 07 травня 2019 року після розгляду справи (а. с. 118-121).
Тому у спірному випадку відсутні підстави вважати, що апеляційний суд порушив права заявника на професійну правничу допомогу
Заявник стверджує, що на порушення вимог статті 360 ЦПК України банк подав відзив без направлення йому копії відзиву, проте відзив від банку не надходив, про що апеляційний суд зазначив в оскаржуваній постанові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Отже, рішення судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині стягнення 2 729,55 грн відсотків за користування кредитними коштами, 500 грн штрафу (фіксована сума) та 591,40 грн штрафу (процентна складова), відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині.
У решті рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін із зазначених вище підстав.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 762 грн.
Загальна суму пред`явлених вимог позивачем становить 53 383,03 грн, а задоволено - у розмірі 9 098,53 грн, що у відсотковому співвідношенні становить 17,04 %.
Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 300,24 грн - витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви (17,04 % від 1 762 грн).
Відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 3 524 грн, а всього 6 167 грн.
Тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 5116,14 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви (82,96 % від 6 167 грн).
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 01 березня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 травня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 31 серпня 2010 року, а саме: відсотки та штрафів, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
У позові Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а саме: відсотків та штрафів, відмовити.
В іншій частині рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 01 березня 2019 року у незміненій частині та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 травня 2019 року залишити без змін.
Розподіл судових витрат змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 300,24 грн - витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5116,14 грн - витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
                                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                                        С. О. Погрібний
В. В. Яремко