Дата документу 29.01.2020 Справа № 335/5311/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
         Єдиний унікальний № 335/5311/19                                          Головуючий у 1 інстанції 
         № провадження 22-ц/807/126/2020 Проценко А.М.
Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.
               Суддів: Кухаря С.В.
                Онищенко Е.А.                
За участю секретаря: Книш С.В.
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційні скарги представника Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» - Корнілова Олександра Олександровича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2019 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2019 року у справі за позовом представника позивача адвоката Штабовенка Дениса Всеволодовича, який дії в інтересах ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет», Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певну дію,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Штабовенка Д.В. звернувся до суду з позовом до ТОВ «Житлосервіс «Рассвет», ПрАТ «ВФ Україна» про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певну дію, посилаючись на те, що ОСОБА_1 з 2015 року є власником частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
01.03.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Житлосервіс «Рассвет» було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій цього багатоквартирного будинку.
Зазначає, що даний договір не передбачає жодних прав чи обов`язків виконавця щодо передання в користування третім особам інженерних конструкцій будинку.
Однак у листопаді 2017 року на даху будинку було встановлено базову станцію мобільного зв`язку.
Згідно відповіді ТОВ «Житлосервіс «Расссвет» № 163 від 27.12.2018 року базова станція мобільного зв`язку належить ПрАТ «ВФ Україна» з яким ТОВ «Житлосервіс «Расссвет» укладено договір від 01.11.2017 року про утримання обладнання.
Також ТОВ «Житлосервіс «Расссвет» повідомило, що дозвіл на розміщення станції мобільного зв`язку на даху багатоквартирного будинку співвласниками будинку не надавався через відсутність у будинку АДРЕСА_2 створеного об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (ОСББ).
Вважає, що розміщення обладнання зв`язку на даху житлового будинку, без отримання згоди всіх співвласників суперечить вимогам чинного законодавства, а отже, порушує закріплене за ОСОБА_1 право на розпорядження майном, що є у його спільній сумісній власності, передбачене ст. 369 ЦК України.
Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати договір про надання послуг з утримання обладнання від 01.11.2017 року укладеним між ТОВ «Житлосервіс «Рассвет» та ПрАТ «ВФ Україна» недійсним; зобов`язати відповідачів демонтувати встановлену базову станцію мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» на даху багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , та стягнути судові витрати по справі.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2019 року позовну заяву задоволено.
Визнано договір про надання послуг з утримання обладнання від 01.11.2017 року укладеним між товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет» та приватним акціонерним товариством «ВФ Україна» недійсним.
Зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет» та приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» демонтувати встановлену на підставі договору про надання послуг з утримання обладнання від 01.11.2017 року базову станцію мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» на даху багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 .
Стягнуто в рівних частинах з товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет», приватного акціонерко товариства «ВФ Україна» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536 грн. 80 коп.
Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2019 року стягнуто в рівних частинах з товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет», приватного акціонерко товариства «ВФ Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
У апеляційній скарзі представник ПрАТ «ВФ Україна» - Корнілов О.О. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не враховано що відсутні докази, які підтверджували факти створення відповідачами перешкоди у здійсненні як позивачу, так і іншим співвласникам у здійсненні ними права володіння, користування або розпорядження своїм приватним майном або спільним майном багатоквартирного будинку; які б підтверджували факт порушення відповідачами встановлювальних співвласниками обмежень на користування спільним майном, наявність порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод законних інтересів позивач або інших співвласників. Суд фактично визнав недійсним діючий договір від 11.07.2019 року «Про доступ до об`єкта будівництва для розміщення технічних засобів телекомунікацій», який мав самостійній та відмінний від спірного договору предмет договору, та не був предметом позовних вимог та судового розгляду. Просить скасувати рішення суду та додаткове рішення суду, та постановити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.
У апеляційній скарзі ТОВ «Житлосервіс «Расссвет» зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що в матеріалах справи відсутні будь які достатні та допустимі докази які б підтверджували наявність волевиявлення мешканців будинку щодо їх бажання або прагнення будь-яким чином розпоряджатися спільним майном багатоквартирного будинку на власний розсуд або встановлювати будь які обмеження на користування спільним майном. Підстав для визнання спірного договору недійсним відсутні, а тому відсутні й підстави для застосування наслідків недійсності правочину. Вважає, що судом безпідставно стягнуто судові витрати на правничу допомогу, оскільки позивач не скористався своїм процесуальним правом на вчасне подання попереднього розрахунку сум судових витрат, а також не виконав свого процесуального обов`язку щодо вчасного надання доказів.
На зазначені апеляційні скарги позивач ОСОБА_1 та його адвокат Штабовенко Д.В. подали відзив, за змістом якого повністю підтримали висновки суду першої інстанції та вказали, що доводи апеляційні скарги зазначені висновки не спростовують. Просять апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.
Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що позивач у справі, ОСОБА_1 , є власником частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно та не оспорюється відповідачами. Отже позивач є і співласником приміщень загального користування, конструкції будинку, а також споруд будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників.
01.03.2015 року між позивачем та ТОВ «Житлосервіс «Рассвет» було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій цього багатоквартирного будинку. 
Судом досліджено витребуваний від відповідачів договір про надання послуг з утримання обладнання №DNE ZAP YZH-2017 від 01.11.2017 року, укладений між ТОВ «Житлосервіс «Рассвет» та ПрАТ «ВФ Україна», та при наданні оцінки його відповідності вимогам законодавства в контексті позовних вимог про визнання його недійсними, судом враховуються наступні обставини.
За пунктом 1.2.1. вказаного Договору, виконавець надає замовнику послуги по розміщенню силами Замовника обладнання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому Виконавець надає можливість користування власною електричною мережею для забезпечення необхідним електроживленням обладнання замовника. Отже, внаслідок укладання зазначеного договору на частині даху зазначеного будинку було встановлено певне майно відповідача ПрАТ «ВФ Україна», а саме антени стільникового зв`язку.
Відповідно до положень ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.
Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються цим спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», до спільного майна багатоквартирного будинку відноситься приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на які розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Також відповідно до статті 5 зазначеного Закону, спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. 
Відповідно ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив у рішенні, що посилання відповідачів на Закон України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж», як підставу для укладення договору, є неспроможним, оскільки у розумінні вказаного Закону, а також наведених вище вимог ЦК України, ТОВ «Житлосервіс «Рассвет» не може бути власником житлового будинку, а тому і не має права без погодження з співвласниками будинку розпоряджатися їх майном.
Крім того, рішенням Конституційного суду України від 09.11.2011 року у справі №14-рп/2011 встановлено, що допоміжне приміщення у дво або багатоквартирному будинку, гуртожитку, має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканців» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільності на окремий об`єкт – допоміжні приміщення. Власники квартир дво або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.
В Рішенні Конституційного суду України від 02 березня 2004 року № 4 - рп / 2004 зазначено, що питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на надбудову поверхів, улаштування мансард і т. ін. з використанням при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо), має вирішуватися відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України.
Таким чином, право власності на допоміжні приміщення, технічне обладнання, елементи зовнішнього благоустрою житлового будинку виникає одночасно з правом власності на квартиру, незалежно від підстав його набуття, та не потребує будь-яких дій для його підтвердження (наприклад створення об`єднання співвласників, вступ до нього). 
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує право на вільне володіння своїм майном: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного
Судом першої інстанції також встановлено, що укладений між ТОВ «Житлосервіс «Рассвет» та ПрАТ «ВФ Україна» договір від 01.11.2017 року, на підставі якого встановлено обладнання мобільного зв`язку на даху житлового будинку та порушує закріплене за позивачем право на розпорядження майном, що є у його спільній сумісній власності, а тому вказаний договір не відповідає вимогам закону, оскільки укладений без згоди власників спільного майна і підлягає визнанню недійсним. 
Дійшовши зазначеного висновку суд першої інстанції також врахував, що у ході розгляду справи стороною відповідачів розірвано первісний договір та укладено новий № DNE ZAP YZH-2019 від 11.07.2019 року, що є подібним за істотними умовами до договору №DNE ZAP YZH-2017 від 01.11.2017 року, тобто направлений на використання даху будинку для розміщення станції мобільного зв`язку. 
При цьому, суд також правильно вказав, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову до закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного суду по справі № 905/1227/17 від 27 листопада 2018 року.
Матеріали справи не містять доказів тієї обставини, що на момент вчинення правочину сторони мали повноваження для укладання відповідного договору, а довід відповідачів про те, що передача будинку за адресою АДРЕСА_2 , відповідно до наказу №02 від 02.02.2015 року ТОВ «Запорізький ДБК» на баланс ТОВ ««Житлосервіс «Рассвет», як на право укладення оспорюваного договору, є необґрунтованим, оскільки така передача не уповноважує ТОВ «Житлосервіс «Рассвет» на вчинення дій від імені власників будинку. ТОВ «Житлосервіс «Рассвет» під час укладання спірних договорів не мало визначених законом повноважень у повному обсязі. Зазначена обставина не спростована і доводами апеляційної скарги.
З урахуванням наведеного, колегія також погоджується з висновокм суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині покладання обов`язку на відповідачів демонтувати встановлену базову станцію мобільного зв`язку є похідними та невід`ємними від вимог про визнання договорів недійсними та підлягають задоволенню.
Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення по справі не було вирішено питання про розподіл витрат на правничу допомогу позивача відповідно до вимог ст. 270 УПК України було ухвалено додаткове рішення, у якому наведені відповідні розрахунки та докази, які підтверджують ці витрати. Додаткове рішення відповідачами оскаржується лише, як похідне від результату розгляду позовної заяви. Тому, колегія підстав для його скасування не вбачає.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивач не був стороною договору, а тому і не можу його оспорювати, є необґрунтованим, оскільки його власний інтерес полягає саме у предметі правочину від чого залежить подальша можливість реалізації та користування його прав. 
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» - Корнілова Олександра Олександровича залишити без задоволення.
               Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет» залишити без задоволення.
               Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2019 року по цій справі залишити без змін.
           Додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2019 року по цій справі залишити без змін.        
               Дата складання повної постанови 03 лютого 2020 року.
               Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар
       
                Е.А. Онищенко