Постанова
Іменем України 
27 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 755/2957/18
провадження № 51-4898 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого в режимі відеоконференції        ОСОБА_6 ,
захисника                                                               ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого     ОСОБА_6 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018100040000001, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Маріуполя Донецької області, без постійного місця проживання,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 01 січня 2018 року близько 01:45 проник до приміщення квартири АДРЕСА_1 , звідки умисно, таємно намагався викрасти майно потерпілої ОСОБА_8 на суму 5 000 грн, однак свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками поліції охорони на місці вчинення кримінального правопорушення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задоволено частково, апеляційні скарги засудженого   ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення. Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року змінено. Пом`якшено призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі.
У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вказує про неправильну кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки проник до квартири не з метою викрадення майна, а лише погрітися. Крім того, зазначає, що під час затримання йому не було надано захисника, чим порушено право на захист.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу засудженого не надходило.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги, просила судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, місцевий суд належним чином вмотивував на підставі сукупності доказів, зібраних, оцінених та перевірених у судовому засіданні відповідно до вимог процесуального законодавства.
Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань засудженого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Крім того, місцевим судом досліджено як доказ винуватості ОСОБА_6 дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 01 січня 2018 року та постанові про визнання та приєднання речових доказів від 02 січня 2018 року.
Таким чином, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості          ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Разом з тим, у ході дослідження матеріалів кримінального провадження колегією суддів не встановлено порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів.
Так, під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи слід розуміти будь-яке вторгнення у житло (інше володіння), здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи порушуючи встановлений законом порядок.
При цьому, якщо особа початково має умисел на вчинення іншого злочину, або такий умисел виник у неї спонтанно, вже після проникнення до житла чи іншого володіння особи, то дії особи необхідно кваліфікувати за відповідними статтями Особливої частини Кримінального кодексу з кваліфікуючою ознакою «поєднано з проникненням», оскільки у такому випадку проникнення у житло чи інше володіння особи зазвичай є способом реалізації первинного умислу або ж усуненням перешкод для доведення такого злочинного наміру до кінця.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час затримання ОСОБА_6 на місці вчинення злочину, з його рюкзака було вилучено належний потерпілій мобільний телефон. Вказаний факт у судовому засіданні підтвердили потерпіла ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 . 
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про те, що його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 162 КК України, є необґрунтованими, оскільки повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження та сукупністю здобутих доказів.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за     ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, а саме закінчений замах на таємне викрадення чужого майна, поєднане із проникненням у житло, з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення та встановлених судами фактичних обставин є правильною.
Під час касаційного розгляду не встановлено підстав для закриття кримінального провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, про що засуджений вказує у своїй касаційній скарзі.
Крім того, у касаційній скарзі засуджений зазначає про порушення його права на захист, оскільки під час затримання його не було забезпечено захисником.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що за наслідками огляду місця події та обшуку затриманого ОСОБА_6 слідчий ОСОБА_14 склав відповідні протоколи. Заяв та зауважень під час проведення вказаних слідчих дій, у тому числі про залучення захисника, від ОСОБА_6 не надходило.
Як убачається зі змісту протоколу обшуку від 01 січня 2018 року (а. с. 23-26 т. 2), ОСОБА_6 в присутності двох понятих відмовився підписувати такий протокол.
Таким чином, колегія суддів вважає доводи засудженого в цій частині безпідставними та такими, які не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Відповідно до ч. 3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України. Санкція ч. 3 ст. 185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.
З огляду на вимоги ч. 3 ст. 68 КК України у разі визнання особи винуватою у вчиненні замаху на злочин, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та враховуючи відсутність підстав для застосування до неї положень ст. 69 КК України, до такої особи може бути застосовано покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до чотирьох років.
А тому, на переконання колегії суддів, призначене апеляційним судом ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України. Таке покарання з огляду на вимоги          ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
У ході перевірки кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в порядку апеляційної процедури апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційних скарг, надав на них вичерпну відповідь з наведенням докладних мотивів та належним чином обґрунтував прийняте рішення. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Враховуючи викладене, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3